63 



11 särskilda arter Björnbärsbuskar (Eubus frnticosus L.). Med Linde- 

 bergs Rubus t?eniarum (1858) har vår Flora således åtminstone 12 

 olika slag Björnbär. Onkså W. Areschoug har i sina Botaniska Ob- 

 servationer (Lund, 1854) och sednast i Skånes Flora lemnat en god 

 och naturlig uppställning af dessa Rubi (han indelar dem i tre grupper). 



c) Buske raed bloralösa årsstammar, 3-fingrade blad. Fruktens 

 "småbar" vidväxta fästet men icke hvarandra, blådaggiga, 



8. BlåhalloD-buskeD 



(Rubus caesius L.) 



har alldeles trinda, blådaggiga, med raka och svaga, nästan borstlika 

 taggar vanligen besatta, (genom den stora märgen) nästan svampiga 

 stammar, hvilka ligga ned på marken, der de icke sällan breda ut sig 

 mycket; årsskottens spets slår rötter om sommaren. Bladen äro (nästan 

 alltid) 3-fingrade; småbladen ojemiit och m. e. m. inskuret sågade, på 

 undre sidan vanligen håriga, det medlersta rundadt-äggrundt, nästan 3- 

 flikigt-inskuret, de andra (oskaftade) snedt-rutlikt-äggrunda med nedre 

 kanten nästan öronlikt-inskuren; stiplerna lansettlika, spetsade. Blommorna 

 bilda vanligen en kort och gles (qvastlik) vippa. Fodret är litet men 

 långspetsadt, småhårigt eller nästan ludet, stundom körtladt. Kron- 

 bladen äro (bredt) omvändt-äggrunda, vågiga, hvita. Frukterna stora, 

 svarta men blådaggiga, svagt (vattigt) syrliga; endast omkring 2 — 3 

 "småbar" utbildas och mogna vanligen, mera sällan alla. 



Växer på buskiga backar, steniga och sandiga gärden, skogs-, 

 ängs-, åker- eller dikeskanter, i stenrösen o. d., i södra och medlersta 

 Sverige. — Blommar bäst i Juni, Juli; mognar i Ang., Sept. • — Utbr. 

 nästan hela Europa, Caucasien, Siberien. — Omvexlar till beklädnaden 

 m. m. Bladen (hvilka hos frodiga stånd stundom bli 5-fingrade) äro 

 i skugga tunna, släta och nästan glatta, på soliga ställen tjockare och 

 under ludna. Stamraarne bli stundom (särdeles i skugga) nästan tagg- 

 lösa. Blomvipporna äro än glattare än hårigare, stundom borstiga eller 

 körtelhäriga. Blommorna bli ibland dubbla. 



Emedan årsstaramarne slå rot med spetsen och sålunda bilda nya 

 stånd, utbreder sig växten mycket, så att den snart kan intaga hela 

 sträckor. Derigenom kan Blähallonbusken bli rätt förarglig och på 

 åkrar ett ganska svårt ogräs, hvadan den mångenstädes, helst i södra 

 Sverige, kallas Åker re va (stundom Käringtarmar). Frukterna erhålla 

 flera olika benämningar, såsom Kalfhjortron (i Upland), Käringbär 

 (i Vestergötland), Björnbär, Björnhallon (i Östergötland och Små- 

 land), Psalmbär (på Gotland), Åkerbär (flerestädes i Skåne). De 



