65 



rosenröda. Frukterna blekt- eller hvitaktigt violettröda, syrliga, aroma- 

 tiska, teraligen smakliga; deras småbar 5 — 8, äggrunda, stora, men 

 mindre än hos Stenhallon-örten. 



Växer vid elf- och bäckstränder i Lappland, särdeles Torne-Lapp- 

 mark, och norra Vesterbotten (och på ett ställe i Helsingland). — 

 Blommar i Juni och Juli. 



Bäverbärs-örten bildar helt och hållet en mellanart mellan Sten- 

 hallon och Åkerbär. Dess örtblad likna mera den sednares, under det 

 kronblad och "småbar" mera närma sig den förras, ehuru nära dubbelt 

 större (och småbären aromatiska). Stundom har den kronbladen större, 

 alldeles rosenröda (liknar då mera Åkerbär), stundom utvecklar den revor 

 och har små hvita kronblad (likare Stenhallon). Också uppträder den 

 vanligen der de båda närande arterna växa blandade. Men äfven mar- 

 ken inverkar mycket på växtens utseende, emedan man iakttagit att ju 

 längre från vattnet den växer, desto mer närmar den sig Stenhallon, 

 så att den på bördigare mark t. o. ra. får revor liksora denna. På 

 de steniga och sandiga, af vårfloden öfversvämmade elfstränderna är 

 den deremot enklare, icke sällan enblommig och svår att skilja från 

 Åkerbär, hvars blad den har nästan helt och hållet. Man kunde der- 

 före lätt betvifla växtens arträttighet, tveka om den icke snarare borde 

 utgå som art och upptagas under de båda närstående arterna (jfr Wahl- 

 bergs utförliga skildring i Svensk Botanik). Emellertid tyckes dess 

 arträttighet kunna vara lika god som mången annans, isynnerhet som 

 den på visst sätt har sin egen historia, och den upptages också nu- 

 mera allmänt såsom särskild art. De båda formerna kunna då (se 

 Wahlbergs uppsats i Vet. Ak. förh. 1844) förklaras genom hybridisering 

 mellan å den ena sidan E. arcticus (pollen) och E. castoreus, å den andra 

 E. saxatilis (pollen) och E. castoreus. För frukten är växten, enligt 

 LaesTADius, sedan långt tillbaka allmänt bekant både bland lappar och 

 nybyggare under namnet Wadnem Muorje eller Bäverbär, hvilken 

 benäraning tros härröra af "bärens" myskaktiga lukt och örtens vanliga 

 förekomst vid bäckar och strömmar, der man stundom träffar leraningar 

 efter bäfverbon. Bäverbären äro vida mindre smakliga än Åkerbär, 

 men ätas likväl ehuru de i några trakter lära anses ohelsosamma. 



LsesTADiTJS var den förste, som väckte botanisternas uppmärksam- 

 het på Bäverbärs-örten, hvilken han, åtminstone i början, ansåg vara 

 en varietet af Stenhallon-örten (o: E. saxatilis b. castoreus Lccst. i Up- 

 sala Vet. Soc. handl. XI). Fries (Herbarium Normale III, 1837) och 

 Hartman (Handbokens tredje upplaga, 1838) upptogo den först som 

 egen art. 



Nyman. Sv. Fanerog. II. " 



