68 



skrynkliga, unga veckade. Blomman är (relativt) stor, något mindre 

 hos ståndarväxten. Fodret 5-, stundom 4-deladt (kronan blir dä 4- 

 bladig). Kronbladen äro oravändt-äggrunda, rent och glänsande hvita, 

 ådriga. Frukten (Hjortron) är stor (störst i hela slägtet), yngre röd, 

 slutligen höggul, nästan vattigt mjuk, lindrigt syrlig (sötsur), smaklig; 

 dess "småbar" äro vidväxta sinsemellan men lossna från fästet. 



Växer i kärr och myrar i skogstrakter, särdeles i Lappland och 

 Norrland (men ingenstädes ymnigare än på öarne vid Dverberg och 

 Andenäs i Vesterålen i Norrland : Whlnb.); r;iot söder blir den småni- 

 gom sällsyntare och saknas alldeles på Gotland och Öland samt i andra 

 slättrakter der kalk utgör underlaget. Den älskar sådana skogskärr, 

 som mer eller mindre sakna gräsväxt och äro torra under sommaren 

 (L. Fl. Lapp.). 



Blommar under Juni (eller från slut. Maj); mognar i Juli eller 

 Aug., (Sept.). — Utbr. Brittauien, Böhmen, norra Tyskland, Skandina- 

 vien, norra och medlersta Eyssland, Siberien, Kamtschatka, nordvestra 

 Amerika. 



Hjortron, eller såsom de i somliga landsorter kallas Multebär, 

 äro något vattiga, mycket lösa (lättsmälta) och ganska läskande (hu- 

 mectant magis quam alius notus cibus : L.), men sakna egentlig aromatisk 

 smak; likväl lära de i Norrland bli vida smakligare än söderut (på 

 vissa ställen t. o. m. icke utan arom). Man äter dem, såsom bekant, 

 både råa och syltade, och af saften med socker erhålles ett godt gelé. 

 En vinlik dryck kan också beredas af desamma, men som sylt värderas 

 de kanske mest. — Hjortron räknas bland blodrenande medel och äro 

 nyttiga i skörbjugg, febrar, rödsot m. m. och både goda och helso- 

 samma att under vintern äta till kött. De syltas sålunda att man ko- 

 kar väl mogna hjortron tills saften blir tjock som sirup och deruti läg- 

 ger, utan någon tillsats eller vidare kokning, färska, icke fullt mogna bär. 



Fordom trodde man att hos Hjortrouväxten olikkönade stånd vore 

 genom sina "rötter" förenade med hvarandra, men sednare undersöknin- 

 gar, särdeles Swartz', ha visat det denna mening icke äger någon 

 grund. 



Isynnerhet för Dalarnes, Norrlands och Lapplands vidsträckta, öde 

 kärrmarker och myrar är Hjortronväxten en prydnad både genom sina 

 blommor och sina "bär" (o: Dal. Myrbär, Vesterb. Snotter, Hels. 

 Jalbär). De sednare lära i nämnde trakter bli större och bättre än 

 i sydligare. De mogna också, säger Wahlenberg, på sjelfva fjellen, 

 och detta icke sällan under det de i skogstrakterna slå fel genom mindre 

 tjenlig väderlek under blomningen. Lapparne gömma dessa nordens 

 Mullbär i snö hela året om och äta dem med renmjölk. De kalla 



