70 



Fries upptogs först, i sina Novitier, växten bland svenska (såsom 

 art). Han anmärkte den i Skåne (och Halland). Eedan i Duchesnes 

 monografi (1766) är örten mycket väl beskrifven under namnet Fra- 

 garia moschata, hvilket namn således är äldre än Ehrharts (1792). 



2. Smultron-örten 



(Fragaria vesca a L. Fl. snec. — Fraj^aria vesca silvestris L. sp. — Fragaria 

 silvestris Duchesne 17GG) 



är vanligen 5 eller 6 ( — 8) tum hög, temligen spenslig, har småbladens 

 sluttand längre än tänderna invid, tilltryckt- (eller nästan) håriga blom- 

 skaft och utbredt, slutligen nedviket foder. Fruktfästet är glatt och 

 "bäret" blir slutligen kort-kägellikt eller vanligare nästan klotrundt, hög- 

 rödt (sällan hvitt), och lossnar lätt. 



Växer på öppen och torr skogsmark, helst svedjeland, på torra 

 ängar och ängsbackar, vid berg i skogskanter (allm.). — Blommar bäst 

 från medl. Maj till medl. Juni; börjar mogna (i raedlersta Sverige) om- 

 kring midsommar. — Förekommer, ehuru högst sällan (missb.), med 

 enkla, hjertlikt äggrunda blad samt med korta eller inga revor. Va- 

 rierar dessutom (här och der i bergskogar) med långa (äggrundt-) 

 kägellika "bär" med icke nedviket foder, smalare, lodrät rotstock och 

 under hela sommaren varande blomning (o: F. semperflorens Hayne, F. 

 vesca |3 Fr. Nov.). — Utbr. Europa, Caucasien, Siberien, Atlasbergen, 

 Canariöarne, Island. — Vid Messina på Sicilien såg förf. Smultronörten 

 blomma redan i slutet på Mars. 



Smultron äro, såsom bekant, behagligt syrliga, både välluktande 

 och välsmakande (aromatiska), de läckraste bland våra vanliga vilda 

 "bärsorter". De äro också hälsosamma, nemligen lösande, kylande och 

 antiseptiska (endast undantagsvis och individuelt kunna de orsaka knip 

 och nässelartadt utslag). Linné omtalar huru han genom att under 

 somrarne äta mycket smultron slapp sin podager och rekommenderar 

 dem också mot vinsten på tänderna, sten- och grusplågor. Men allt 

 detta gäller endast om de färska smultronen; torkade eller syltade för- 

 lora de nästan alldeles sin egendomliga smak och lukt och väl också 

 sin verksamhet. Genom jäsning lemna de ett slags, ehuru mindre godt 

 vin; bättre och ymnigare lärer det bränvin vara, som man af dem kan 

 erhålla (man har af tolf kannor smultron fått nära en kanna bränvin). 

 På dem destilleras också "smultronvatten", hvilket berömmes mot svi- 

 dande ögon. Späda smultronblad berömmas såsom thé-surrogat; de 

 samlas om våren vid torrt väder, torkas och förvaras. 



Få äro de växter, — knappt någon bland våra vanligare — , som 

 så angenämt inverka på både syn, smak och lukt som Smultronörten. 



