75 



Bland slägtets vanligare arter bör väl Gåsörten eller Gåsgräset 

 anses såsom den vackraste. Dess stora, klargula, endast om dagen 

 öppna, blommor bryta sig utmärkt bra mot de på marken nästan ut- 

 bredda, stundom liksom en silfvermatta bildande bladen. Den uppträ- 

 der vanligen sällskapligt (genom sina krypande revor), men utestänger 

 icke alldeles Trampgräs o. d. Der Gåsörten växer på sand, kan man 

 vara säker på att denna är fuktig under ytan, och likaledes kan man 

 genom bladens hvithärighet sluta till att marken är lerig och "vatten- 

 sjuk". På detta sätt kan örten utvisa hvar anledningar äro till källådror. 



Gåsörten är sammandragande, användes fordom både såsom dekokt, 

 thé och extrakt, och skulle finnas på apoteken (o: Anserinae herba). 

 Både blad och rot skola kunna nyttjas vid läderberedning. Roten är 

 säkerligen nyttigast. Den är ätlig och utgör ett godt nödbröd. Svi- 

 net uppsöker den begärligt; också oxen äter den. Då de gamle bota- 

 nisterna (LoBELius, TABERNaeMONTAKUs) benämnde växten Anserina (herba), 

 var det väl emedan gåsen (Anser) tycker om den eller gerna vistas på 

 sådana ställen der den växer. För sin medicinska verksamhet, såsom 

 en Herba Fotens, kallades den annars Potentilla (Bauh.); för de van- 

 ligen silfverhvita bladen Argentina (Dod. pempt. 1583). Ar tecknad i 

 Til-Landz' Icones. 



b) Bladen trefingrade. 



4. Norska Fingerörten 



(Potentilla norvegica L.) 

 är ett- eller tuårig, icke sällan 10 — 15 tum hög, nästan upprat, tem- 

 ligen grön, beklädd med m. e. m. utstående hår. Rotbladen, hvilka 

 vissna snart, äro stundom tvåpariga med uddblad (5-fingrade). Små- 

 bladen äro lansettlika, ovala eller omvändt-äggrunda, sågade eller in- 

 skurna, det medlersta störst. Blommorna bilda en nästan klynnegrenig, 

 nedtill bladig vippa och äro små; kronan icke större än fodret, temli- 

 gen blekt gul. 



Växer ymnigt kring gårdar, stugor och på odlade marker i Hel- 

 singland, Dalarne, Gestrikland och Vermland, annars mindre allmän eller 

 sällsynt (i Lappland icke alls) på sand- eller grusmarker, såsom vid 

 vägar och stränder, på åkrar och gärden. — Blommar nästan hela 

 sommaren. — Utbr. nästan hela Skandinavien, Tyskland, medlersta och 

 södra Ryssland, Österrike, norra Italien; Siberien, Kamtschatka, nord- 

 vestra Amerika (Sitcka). 



Linné beskrifver denna art redan i första upplagan af sin Flora 

 Suecica och säger att den växer ymnigast i Dalarne, der han säker- 



