82 



(knappt läDgre än) det alldeles håriga märket; karpellsamlingen upp- 

 buren af en temligen lång pelare (carpophorura), hårig. 



Växer på våta ängar, sänka busk- eller betesmarker, på stränder, 

 vid bäckar och diken (allm.). — Blommar i Maj och Juni; mognar i 

 Juni, Juli. Blommorna bli stundom missbildade med stora och in- 

 skurna (m. e. m. bladlika) foderflikar och med nästan dubbel krona, 

 och stundom utväxer en ny (normal) blomma ur den andras midt. — 

 Utbr. Europa undant. Portugal, södra Italien, Italiens och Greklands 

 öar; i Caucasien, Siberien, nordligare Amerika, på Island. 



Fårkummern uppträder sällan i enstaka stånd, utan gerna säll- 

 skapligt eller gruppvis. Dess blomning räcker temligen länge. Den 

 temligen grofva, nästan träiga, rödbruna roten (rotstocken) har om vå- 

 ren något kryddaktig smak, men är annars bitter och sammandragande. 

 Den har berömts i rödsot o. d.; också att begagna mot frossa i stället 

 för kina. Örtståndet ätes af kreaturen, dock helst af fåret och geten. 

 — Blommans, isynnerhet vid mognadstiden, temligen egna utseende har 

 gifvit anledning till flera särskilda benämningar på växten i olika lands- 

 orter, såsom Fårpuppor, Fårpungar, Sammetspungar, Humle- 

 blomster. — Redan i Linnés Flora Lapponica uppträder Fårkuramern 

 såsom Geum rivale. Hos en del bland de gamle botanisterna var den 

 en Caryophyllata (C. septemtrionalium etc. Lob. 1581, C. aquatica etc. 

 Bauh. 1623). Lobselius anmärker och tecknar den ofvan beskrifna 

 prolifieriug, som stundom äger rum hos blomman, hvilken också bl. a. 

 Linné omtalar i sin Ölands-resa (sid. 84). Blomman hade ombildadt 

 foder, 10 — 15 kronblad, färre ståndare än vanligt, och i stället för spi- 

 ror en vanlig blomma på eget skaft. 



Den bekante engelska botanisten Smith var särdeles intagen i 

 denna växt. De veckade bladens mörka grönska mot stjelkens och 

 blomfodrets rödbruna färg och den egendomligt skära färgen hos kron- 

 bladen jemte blommornas behagligt lutande ställning, göra den, säger 

 han, till "one of the most picturesque of our native plants". 



* Geum iu termedium Ehrh. utgör liksom en mellanart (hybrid?) mellan föreg. 

 och nästa, i det blommorna äro lutande men under blomningen öppna, kronbladen om- 

 väudt-äggrunda med klo och gula, blompelaren kort men tydlig; till blad och stipler 

 liknar den mera nästa art. Närmar sig dock mer än den ena än den andra; så barden 

 ibland mindre, upprätare och gulare blommor utan pelare (liknande nästa arts), ibland 

 större, mycket lutande, liknande föregående arts (o- Geum in termedium W.). Tro- 

 ligen ät artCTl hybrid och dessa olikheter antyda då om fader- eller moderväxt starkast 

 inverkat. — Växer mest i lundar och vid skuggiga bäckar, i södra och medlersta Sve- 

 rige (vanligen sparsamt). — Enligt Fkies kände redan FucHsius (1543) denna växt (a- 

 Caryophyllata silvestris). — Tr. Fl. Hall. och Nov. 



