83 

 ]. Nejlikkummern 



(Geiiiu urbanura L.) 



blir mer äu fots- (icke sällan altis-)l)ög och är rent grön, helt och 

 hållet rajukhårig. Stjelkbladen äro nästan alla 3-fingrade eller 3-delade 

 med rutlika, spetsiga, sågade snaåblad ; endast de nedre äro icke säl- 

 lan lika rotbladen och ha 3-klul'vet eller 3-deladt slutblad; stiplerna 

 äro stora, bredt- (rundadt-) hjertlika, inskurna. Blommorna äro upp- 

 räta och utbredda (fodret slutligen nedkrökt); kronbladen omvändt-ägg- 

 runda eller (äggrundt) rundade, klolösa, rent blekgula. Fruktspröten 

 (raka) 3 eller 4 gånger längre än det endast nedtill håriga märket; 

 karpell-saralingen saknar stödpelare. 



Växer i lundar och skogskanter, på buskiga backar, helst vid vä- 

 gar och bostäder, vid gator, gärdsel och murar, i trädgårdar, i södra 

 och medlersta Sverige (allm.). — Blommar i Juni, Juli (och Ang.); 

 mognar i Ang. eller sednare. — Utbr. hela Europa utom det allra 

 nordligaste (och Grekland); i Caucasien, vestra Siberien. 



Nejlikkuraiuern sällskapar gerna med Hvitplistern, Jordrevan o. a. 

 d. Dess rotstock är nästan rosenröd (hvit och röd) inuti och, isynner- 

 het strax om våren, välluktande, nästan som kryddnejlikor, hvadan också 

 växten vanligen kallas Nejlikrot, liksom de gamle botanisterna (såsom 

 DoDONseus 1583) benämnde den Caryophyllata (ueraligen herba; caryo- 

 phyllus = nejlika), Caryophyllata vulgaris Bauh. 1623. Såsom Geum 

 urbanura upptages den först hos Gesner. — Till smaken är rotstocken 

 bittert-sammandragande och kärft aromatisk, innehållande garfsyra, ete- 

 risk olja, gummi och harts, hvarigenom den blir lagom stärkande, til- 

 lika lifvande samt lindrigt svettalstrande och tjenlig särdeles i diarrhéer 

 och dysenterier; har också med nytta, såsom pulver eller dekokt, an- 

 vänts mot frossor. Enligt farmakopén bör den finnas på apoteken (o: 

 Eadix Caryophyllatse Pharm.). Till förvaring bör den insamlade roten 

 torkas så varsamt att lukten bibehålies. Nejlikrot, lagd på dricka, tros 

 hindra det från att surna, hvilket dock Retzius nekar. — Nejlikkum- 

 mern är tecknad redan i Til-Landz' Icones. 



3. Sträfkummern 



(Geum his|)!duin L.) 

 är på sina gröna delar starkt beklädd med sträfva hår; merendels om- 

 kring fotshög. Rotbladen äro brutet-parbladiga, d. v. s. småbladsparen 

 omvexla med mindre, stipellika sådana; slutsmåbladet är större, men ej 

 bredare, tredeladt och parskuret. Stjelkbladen äro pardelade eller vid 

 basen parbladiga, och deras och rotbladens slutblad är m. e. m. par- 

 skuret; både blad och stipler äro mindre än hos föregående art. Blom- 



