91 



öppna ställen håller sig lAgväxt, kan den på sådana planteras till häc- 

 kar, helst på jordvallar o. d., hvilka den binder medelst sina starkt 

 krypande rötter. Men genom de sistnämnda kan busken också, såsom 

 i Småland o. a., bli ett svårt åkerogräs. — Kanelrosen är den enda 

 Ros, som växer i det egentliga Lappland. 



* Rosa carelica Fr. liknar temligen Kanelrosen, men har hela stammen tätt be- 

 klädd med taggborster. Bladen äro glatta eller glest småhäriga. under gråaktiga. 

 Kronbladen (blodrödt) purpurröda. Nypouen aflånga, upptill glest-körtelhåriga. — Växer 

 i Vesterbotten (nära Skellefteå) och blommar i Juni. — Fr. Vet. Ak. förh. 1852. 



5. Taggrosen 



(Rosa spinosissima L. — Rosa pimpinellsefolia L.) 



är lägre och till alla delar mindre än Kanelrosen och mycket taggig, 

 i det också stamraarne men isynnerhet deras yngre grenar äro tätt be- 

 klädda med större och mindre taggborster. Bladen äro 4 — 5-pariga, 

 med rundade eller bredt-elliptiska, enkelt och ojerant sågade, glänsande- 

 glatta småblad, mindre än hos de andra arterna, foderbladen äro 

 mest hela. Kronbladen hvit- eller gulaktiga (sällan rödletta). Nyponen 

 köttiga (men länge läderartade), svartröda (slutligen svartnande), vanli- 

 gen klotrunda, glatta; de mogna sent (Sept.). 



Växer (enligt Areschoug) på Kullaberg i Skåne (sälls.). — Blom- 

 mar i Juni. — Utkommer stundom ur trädgårdar, der den odlas. — 

 Utbr. nästan hela Europa, Island, Caucasien, Armenien (t. ex. Ararat), 

 Siberien. 



Enligt Fries' Novitier (der den upptages endast som norsk) ut- 

 märker sig Taggrosen bl. a. genom sina mörka nypon, hvilka då de, 

 väl mogna, sammanpressas, lemna ifrån sig en purpurfärgad saft, och då 

 de affalla icke lossna från det något tjocka skaftet. Enligt samma 

 källa är arten Baahins (1650) Rosa pumila spinosissima, foliis pim- 

 pinellcC glabris etc, hvadan Linnés båda namn. 



Bland "svåra" slägten, d. v. s. sådana der arternas bestämning 

 och begränsning äro underkastade större svårigheter än vanligt, räknar 

 botanisten gerna Törnros-slägtet. Redan Linné säger: "Species Rosa- 

 rum difficillime limitibus circurascribuntur et forte Natura vix eos po- 

 suit". Det är i obeständigheten, ombytligheten, den vexlande skepna- 

 den hos de delar, som skola lemna oss våra "kännetecken (karakterer)", 

 som den egentliga svårigheten består: varium et mutabile semper Rosa 

 (Fr.). Också har man sett somliga botanister hysa alldeles motsatta 

 meningar om dessa växter, så att en har antagit hundratals arter, en 

 annan blott en enda! Ett vandt öga och den säkra takt, den slags 

 instinkt, som uppfattar arten så till sågandes oberoende af kännetecknen, 



