93 



de särskilda blomskaften kröka sig sraäuigom, så att fruktfodren luta 

 eller hänga nedåt. Fruktfodren äro kägellikt-klocklika, fårade ända ned 

 till basen, vanligen 1-nötiga. 



Växer på torra ängar och betesmarker, på åkerrenar och steniga 

 backar, vid vägar, i landar, i södra och raedlersta Sverige (allm. eller 

 temligen allm.). — Blommar i Juli och Aug.; mognar i Sept. — Blir 

 stundom (isynnerhet bland buskar) 2 — 3 alnar hög. — Utbr. nästan 

 hela Europa, Caucasien, Siberien, Canada; i Barbariet, pä Canariöarne, 

 Madeira. 



Akermöiijan är rätt ståtlig med sina långa och raka blomax, hvil- 

 kas blomning räcker länge, ehuru hvar enskild blomma knappt varar 

 mer än en dag. Hösten har samma verkan på Akermönjan som på 

 många andra Rosväxter. Dess blad rodna då och bli slutligen högröda. 



— Växten har en svagt aromatisk lukt och begagnades fordora till de- 

 kokt vid sårnader, till gurgelvatten, eller som thé mot utslag o. d. 

 Isynnerhet blommorna sägas vara helsosamma som thé. Fåret och ge- 

 ten äta örten, men de krokborstiga fruktfodren (småborrarna) fastna 

 lätt i ullen och göra den tovig. Bloraknopparne (jemte blad och stjelk) 

 färga vismutbetadt ylle varaktigt guldgult. Bland Akermönjans 17 "kraf- 

 ter och dygder" i Falmbergs Ortekrantz är den 10:de: "Giör man smör- 

 jelse af thes saft och gammalt svinister, binder på, ther järn eller 

 andra splitror äro i kroppen, thet utdrager them". 



Benämningen Eupatoria (nemligen Herba) lärer vara gifven efter 

 konung Mithridates med tillnamnet Eupator. Plinius har Eupatoria, 

 men Dioscorides sviraroQiOV, hvadan det väl är riktigare att med 

 FucHsius o. a. skrifva Eupatorium. Örten är tecknad redan i Til- 

 Landz' Icones (1683). 



* Agiimonia odorata Mill. liknar den vanliga Akermönjan men är prrönare 

 och mera körtelharig (har derigenom starkare lukt) Fodret är kort- och bredt-klock- 

 likt (nästan halfklotriindt), endast upptill färadt (eller nästan slätt), och dess yttre bor- 

 sler iiro riktade nedåt (hos den vanliga arten utslående). Smånötterna äio vanligast 2. 



— Växer i Skånes, BoluisHins, Blekinges, Stockholms och Roslagens skär (sälls.l. — 

 Först anmärkt af Lindebkug i Bohuslän och vid Göteborg (Bot. Not. 1853). 



• 



It. Saiiguisorba L. 



Foderbräraet 4-deladt (kronlikt); pipen oravändt-pyramidlik, é-kantig. 

 Krona saknas. Ståndare 4. Stift terrainalt. 



1. Blodtoppen 



(Snnguisorba ufficinalis L.). 

 En mångårig, omkring 15 tura eller alushög, glatt ört med par- 

 bladiga blad och mörkt-blodröda blommor i korta och täta toppax. 



