95 



Växer på (helst grus- och kalk-) backar på några spridda ställen 

 i Skåne, Småland, Upland och vid Visby. — Blommar i Juni eller 

 Juli; mognar i Aug., Sept. — Utbr. nästan hela Europa, Caucasien, 

 Siberien. 



Man har iakttagit att Pimpernellens småblad hänga och sluta sig 

 till hvarandra under natten. Blommorna äro teraligen oansenliga, men 

 de utmärkt fina, stråligt-pensellika , karminröda märkena, jerate de 

 långa och hängande ståndarne med deras smala, lättrörliga strängar, 

 gifva åt blomaxen en viss täckhet. — Ståndarne utbildas ej riktigt förr 

 än märkena hos samma blomax, hvilka dessutom sitta högst i axet, 

 redan äro vissnade. Men deras mjöl (pollen) sprides till andra blomax, 

 genom vinden eller insekterna, liksom de vissnade märkena förut er- 

 hållit sådant från ståndare i andra blomax. — Bladen lukta behagligt, 

 något smultronaktigt, särdeles då man gnider dem. De nyttjas stun- 

 dom att, för smakens skull, läggas på sallater; ha ock brukats såsom 

 ett slags krydda på rödt vin. Hela örten leranar ett godt bete, 

 isynnerhet för får, hvilka må väl af det adstringerande ämne den inne- 

 håller. . Den ätes gerna af kreaturen och står grön större delen af året, 

 t. o. m. under snön, hvadan den lemnar sent höstbete och tidigt vår- 

 bete. Man sär den höst eller vår, och gerna tillsamman med Hvit- 

 klöver, Smalbladigt Groblad och Eaygräs, hvarigenom ett särdeles godt 

 och varaktigt fårbete erhålles (Wahlb.). 



De gamle botanisterna kallade örten Pimpiuella sanguisorba (Cara.), 

 Sanguisorba minor (Bauh.), hvadan både dess svenska benämning och 

 artnamnet. 



13. Alclteinilla (L.). 



Foderbrämet 4-deladt och 4-skärmadt (8-deladt), skärmarne små 

 eller stundom otydliga; pipen nästan klocklik eller bukig. Krona sak- 

 nas. Ståndare 4 — 1. Stift lateralt. — Örter med slidlikt samman- 

 växta stipler, handnerviga blad och små eller mycket små, gröngula 

 blommor. 



a. Alchemilla L. Blommorna i greniga toppknippen. Stån- 

 dare (2 — ) 4. — Mångåriga örter med teraligen talrika 

 rotblad. 



1. Daggkåpan 



(Alchemilla vulgaris L.) 



har stark och grenig rotstock med nästan uppräta eller något ned- 

 krökta, mest 5 — 8 tum höga (stundom, isynnerhet äldre, något högre) 

 stjelkar. Bladen äro njurlika, veckadt-nerviga, teraligen grundt (i) och 



