96 



rundadt flikiga, sågade, i kanten och på undersidans nerver icke sällan 

 silkeshåriga. llotbladen äro långt skaftade, 6 — 9-flikiga; stjelkbladen kort 

 skaftade och 3 — 5-flikiga med stora, sågtandade stipler. Foderbräraet 

 omkring | linie bredt, inuti gulaktigt; skärmarne icke mycket mindre 

 än flikarne. 



Växer på magrare ängar, betesmarker, skogs- och bergsbackar och 

 gräsiga sluttningar, vid väg- och dikeskanter, allm. — Blommar i Maj 

 och Juni; mognar vid midsommartiden (icke sällan blommar den på 

 nytt om hösten, hvarvid den kan tåla 2 ä 3 "raders köld). — På torrare 

 mark blir den i allmänhet mera tilltryckt hårig och till utseendet olika 

 den vanliga (o: (3 beskr. L. Fl. Suec); i fjelltrakter icke sällan glän- 

 sande glatt (och storbladig). — Utbr. Europa undant. Portugal, Italiens 

 och Greklands öar; i Caucasien, Siberien, nordligaste Amerika, på Island. 



Daggkåpans små, oansenliga blommor bli väl föga bemärkta; mesta 

 uppmärksamhet väcka dess blad, hvilka utvecklas ur väl stipelklädda 

 knoppar och slutligen utbreda sig med regelbundna veck, liksom då 

 man slår ut en solfjäder. Dessa utmärkt täcka, isynnerhet yngre starkt 

 (nästan strutlikt) veckade blad, i hvilka daggdroppar lätt samla sig, 

 äro allmänt bekanta under benämningen Daggskålar, Daggkåpor, 

 J. M. Kåpor. Täckast äro de bland gräset på marken, helst då klara 

 droppar i deras botten ligga som stora perlor eller gnistra i solskenet 

 som ädelstenar. Allmogen, som ser att dessa droppar försvinna fram 

 på dagen, säger somligstädes att elvorna uppdruckit dem, icke besin- 

 nande "att äfven solen kan dricka". Den betraktar också bladen som 

 en slags solvisare, slutande eller sammanvikande sig strax då solen bort- 

 går och öppnande sig vid första gryning (Dybeck). 



"Daggkåpan utgör, der den växer ymnigare, ett särdeles godt bete 

 för får och kor. Flerestädes i Tyskland betalas betesrättigheten på 

 med Daggkåpa bevuxna ställen högre än vanligt". Wahlberg. Bla- 

 den kunna nyttjas bland grönkål om våren. Rot och blad troddes förr 

 verksamma i diarrhéer m. m., men brukas numera icke. Det enda, 

 hvartill de numera kanske stundom begagnas, är att färga ylle gult 

 (ljus oliv). Alunbetade godset kokas då med en stark soppa af färsk 

 Daggkåpa (Jemtl. Skåcka). — F'ordom trodde man att växten ägde 

 alkemistiska egenskaper, bvadan de gamle botanisterna (Tragus, Dodo- 

 Naeus) kallade den Alchimilla (Alchimilla vulgaris Bauh. 1623). Den 

 är tecknad i Til-Landz' Icones. 



2. Fjellkåpan 



(Alchemilla alpina L.) 



har stark och icke sällan långt utsträckt rotstock, raen korta, vanligen 

 knappt qvartershöga, äldre något högre, stjelkar. Bladen äro delade i 



