100 



2. Fogelbärsträdet 



(Prunus aviuiu L.) 

 är i allmänhet medelstort (15 — 20 alnar), men kan också bli högre, 

 med temligen smärta, upp- eller utstående grenar, hvilka hos yngre träd 

 utgå nästan kretsvis. Barken är gråaktig och nästan slät. Bladen äro 

 slaka, nästan spetsadt-elliptiska (äggrundt eller omvändt-äggrundt ovala), 

 nästan dubbelsågade, stora, tunna och något skrynkliga; undersidan är 

 småhårig, basen 2- (stundom l-)kurtlad. Blommorna bilda oskaftade 

 flockar, hvilka utvecklas samtidigt med bladen, men ur egna (bladlösa) 

 knoppar på tvååriga grenar; de äro hvita. Frukterna (Fogelbär, 

 Fogelkirs) äro klotrunda, hos det vilda trädet röda, ärtstora; köttet är 

 sött; stenen nästan klotrund. — Roten är, enligt Dir. Stenberg, lodrät 

 med vågräta grenar (utan rotskott). 



Växer i skogar, lundar och på skogsängar (helst bergiga), i södra 

 och sydvestra Sverige, men endast här och der eller enstaka, mest på 

 Vestgöta-bergen och i Skåne; dessutom på Gotland (När) och (förv.) 

 vid Stockholm o. a. i medlersta Sverige. — Blommar i Maj eller börj. 

 Juni; mognar i Aug. — Utbr. Europa undan t. det nordligaste samt 

 Portugal, Italiens och Greklands öar, Turkiet; i Caucasien. 



Fogelbärsträdet utvecklar icke riktigt sina blad förr än dess egent- 

 liga blomning redan slutat, förr än kronbladen, hvilkas hvithet behag- 

 ligt bröt sig mot den späda grönskan, lossnat och ligga kringströdda 

 på marken. Men väl börjad, går bladens utbildning sedan fort, så att 

 det icke dröjer länge innan trädet har sin vackert gröna klädnad i 

 ordning och årsskotten bildat sig. Snart höjes ock bladverkets skön- 

 het genom rodnande frukter; de mogna tidigt och ätas då af skogens 

 foglar, hvilka sedan på skilda håll utså deras kärnor. Men knappt 

 har höstkylan börjat kännas, förr än bladen ändra fäi-g, bli gula, gul- 

 röda och slutligen nästan alldeles röda, så att man om Fogelbärsträdet 

 väl kan säga att det med snöhvita blommor förkunnar våren, men vin- 

 tern med den nästan eldröda färg, som dess bladverk antager då denna 

 årstid nalkas. 



I flera hänseenden, säger Retzius, förtjenade detta träd att ymni- 

 gare planteras vid jordvallar och gärdesgårdar, ja hela små skogar deraf 

 anläggas. Det håller till godo nästan hvad botten det får, allenast 

 den icke är sur, och kan bli så stort att man kan såga bräder deraf 

 till möbler. Som stammen qvistar sig sjelf i ungdomen och gerna 

 växer rak och lång, blir veden slät, hvilket i förening med dess vackra 

 rödgula färg, lagom hårdhet och lätthet att arbeta och polera, gör den 

 användbar för både snickare, svarfvare och musikaliska instrument- 

 makare. Då trädet blir gammalt eller om barken spricker eller skadas, 



