112 



1. Skärklövern 



(Medicago falcata L.) 

 är mångårig, med teraligen hårda, nästan trinda, m. e. m. nedtryckta, 

 icke sällan fotslånga eller längre stjelkar. Småbladen äro jemnbredt- 

 vigglika; stiplerna äggrundt-lansettlika, sylspetsade, de nedre hinnaktiga. 

 Blomklasarne äro nästan runda; blommorna gula, omkring 3 linier långa. 

 Kronseglet är omvändt-äggrundt, endast nedtill strimmigt (mörkgult-). 

 Baljorna äro platta, m. e. m. skärlikt krökta, nätådriga, småludna, nära 

 ^ tum långa, omkring 4-fröiga. 



Växer på torra åkerrenar, ängs- och sand- eller kalkbackar och 

 gärden i södra och medlersta Sverige — Blommar i Juni och Juli. — 

 På Oland har den stundom violetta blommor. — Utbr. Europa undant. 

 det allra nordligaste och Brittanien, Corsica, Sardinien, Greklands öar; 

 i Caucasien, Siberien. 



Sedan Linné i Vet. Ak. handl. 1742 såsom Svenskt Höfrö be- 

 skref och fastade uppmärksamheten på Skärklövern såsom foderväxt, har 

 den erhållit benämningen Linnés eller Svenskt Höfrö. Sättet att 

 odla den lärde han känna på Gotland, såsom synes af hans Got- 

 lands-Eesa sid. 242, der han på sitt egna vis utförligt omtalar dess 

 historia. Och i Vet. Ak. handl. a. st. säger Linné härom — "ett 

 rön, som, deräst ej eget förblindar, jag menar skall vara ett det nyt- 

 tigaste jag uti Academien någonsin ingifvit — ett gräs eller hö, som 

 är det profitableste för landtmannen att så i Sverige — — . "Detta 

 växer vildt på åkerrenarne allenast, besynnerligen i Upland, Skåne, Got- 

 land". Han lemnar också noggrann anvisning till dess odling. Växten 

 har likväl i allmänhet ansetts sämre än den utländska blåa Luzernen. 

 Men då den sistnämndas odling hos oss är osäker, åtminstone för en 

 stor del af riket, är deremot denna Gula eller Svenska Luzern 

 alls icke ömtålig och icke heller särdeles nogräknad på jorden. Den 

 ätes begärligt af boskap och hästar och blir genom långvarigare odling 

 på bättre jord (lera) högre, upprätare och mjukare; dertill är den 

 ganska gifvande emedan hvar rot skjuter flera stjelkar. Den behöfver 

 ej, säger Bergius i sitt Tal om svenska ängsskötseln, gödas, utan 

 kan lika väl, äfven i den magraste sand, uppväxa till mer än två al- 

 nars höjd och buska sig med så många sidostjelkar att ett enda stånd 

 kan fylla en menniskofamn. Det är väl härutinnan, som dess största 

 värde ligger, emedan dess odling annars i allmänhet icke torde sakna 

 olägenheter. Hoten kan bli hela 2 eller 3 alnar lång, t. o. m. längre 

 då den ej möter hinder, och armstjock. Jfr Retzii Flora Oeconomica, 

 der såsom en andra benämning på växten upptages Revagräs. 



