116 



och blommorna äro nemligen, kokade i gröt, eller som oraslag eller 



plåster, ett godt medel att fördela svullnader och mogna bölder. Me- 



lilot-plåster beredes enklast af pulveriserade blommor blandade med 

 smält talg och vax. 



* Meli lotus arveusis Wallr. (M. officinalis Desr. Lam.) likuar föregående art 

 men har grundt (trubbigt) sågtandade småblad, glesare, småblommigare och blekare 

 (stundom nästan hvila) klasar, oliklänga kroublad, samt nästan släta och glatta, udd- 

 tnibbiga, kortare skaftade baljor. — Växer på liknande ställen, men sällsyntare, i Skåne, 

 på Öland oc-h pä några spridda punkter (förv ) upp till medlersta Sverige. — Blommar 

 i Juli och Ang. 



3. Tand-ffleliloten 



(Melilotus dentata Pers.) 

 är mindre och spensligare än de andra arterna, nästan luktlös, icke 

 sällan grenig ända till marken. Småbladen äro nästan elliptiska eller 

 lansettlika, smått och tätt uddsågade; stiplerna syllika och uddspetsiga, 

 vid basen borsttandade. Blomklasarne äro kortare och tätare än hos 

 de andra arterna; blommorna mindre och mera blekgula. Kronbladen 

 oliklånga. Baljorna oskaftade, ovalt-omvändt-ägglika, svagt rynkiga, 

 glatta, slutligen svartbruna. 



Växer mycket sälla, på Skånes vestra kust, på strandängar. — 

 Blommar i Juli och Ang. — Utbr. Danmark, Tyskland, Österrike, Dal- 

 matien, Ungern, Siebenbiirgen, Lithauen; i Caucasien, Siberien. 



Fries var den, som i norden först fann denna art (vid Öresund). 

 I Novitierua, der Tand-Meliloten första gången uppträder som svensk, 

 anmärker han att den strax utmärker sig från de andra arterna genom 

 sina tre gånger mindre, alltid gula blommor, sina hvasst och tätt såg- 

 tandade blad och tandade stipler. 



Melilotus-arterna bilda, der de trifvas, en tät och jemn växtlighet. 

 De böra skördas då de börja blomma och kunna användas både som 

 grönfoder och hö. De sås bäst om våren, helst på snön, och lyckas 

 bäst ensamma. Deras blad och blom.mor äro känsliga för ljuset. 



9. Tvitolium L. 



(Klöver-slägtet). 



Fodret syllikt-5-tandadt. Kronan varaktig, nedtill (åtm. kölen och 

 vino-arne) vanligen sambladig och merendels sammanväxt med ståndar- 

 röret; kölen trubbig. Fröbaljan (hos våra) kort, vanligen 1 — 2( — 3-) 

 fröig, innesluten (åtm. i kronan), icke eller trögt uppbristande. — Ör- 

 ter med små blommor i täta, rundade eller långrunda ax eller hufvud 

 (Väplingar, egentl. Vipplingar?); stiplerna vid växta bladskaftet. 



