117 



a, Amoria Pr. Fodrets två öfre tänder längst. Kronan viss- 

 nande; seglet fritt. Baljan längre än fodret, knöligt-jemn- 

 bred, 2— 3-fröig. 



1. Ålsike-klövern eller Blekväplingen 



(Trifolium hybriduin L.) 



är mångårig, glatt, med vanligen fotshög eller högre, temligen upprat 

 eller nppkrökt, något kantig och merendels grenig stjelk (eller stjelkar), 

 nästan rutlikt-elliptiska eller -äggrunda, småsågade småblad, och hvita 

 eller hvitröda, sednare alldeles blekt-rosenröda, välluktande blommor i 

 rundade hufvud på skaft ur de öfre bladvecken. Stiplerna äro ägg- 

 runda och nästan borstlikt sylspetsade. Blommorna äro skärmade, slut- 

 ligen m. e. m. hängande. Fodrets tänder nästan lika stora. Baljorna 

 vanligen 2 — 3-fröiga. Fröen dubbelt mindre än Rödklöverns, rundare, 

 gulgröna eller violett-svartbruna. 



Växer på ängs- och åkerkanter, gärden, gräsiga backar, vid vägar 

 och diken, på odlad eller grusig men helst bördig mark, i södra och 

 medlersta Sverige (särdeles allm. kring Mälaren och Hjelm.aren), samt 

 sparsamt i norra. — Blommar bäst i Juli, Aug., men på torr mark 

 tidigare så att den der icke sällan är utblommad redan kring slut. 

 Juli; mognar mest i Sept. — Utbr. norra, medlersta och östra Europa; 

 i Caucasien. 



Alsikeklövern är en rätt prydlig art, både genom sina breda och 

 vackra, för ljuset ganska känsliga, småblad och sina talrika och, såsom 

 vi nyss omtalat, olika blommor, hvarigenom dess blomklot ha liksom 

 två olika våningar, en nedre, som dagligen tilltager, nästan rosenröd 

 och en öfre, som i samma mån minskas, hvit (jfr nästa art). Dertill 

 uppträder den vanligen i större massor. Den har sitt namn af Alsike 

 nära Upsala, der den först anmärktes (L. Fl. Suec). 



Denna Klöverart är en ganska god både betes- och foderväxt och 

 passar väl att så tillsamman med Timotej eller med Knylhafre. Ört- 

 ståndet är, kanske mer än hos andra odlade klöverslag, rikt på slem 

 och socker, hvadan kreaturen äta det särdeles begärligt. Alsikeklövern 

 växer bäst i svartmylla eller bördig lera, men sämre på högland mark; 

 roten varar 6 eller 7 är. Den är således varaktigare än den värdiga 

 Klövern och dertill bladrikare och frodigare; odlad på riktigt bördig 

 jord, skall den kunna bli ett par alnar eller t. o. ra. högre. Till fo- 

 der torde dock vara rådligast att blanda den med halm (såsom annars 

 väl hettande). Ger skörd året efter första sådden. Den, som först 

 närmare och särskilt väckte uppmärksamheten på Alsike-klövern såsom 

 ett ypperligt foderslag, var väl Jörlin, sedermera Kektor i Göteborg, 



