120 



tvärt (borst) spetsade. Blommorna äro rosenröda (sällan hvita) och 

 bilda rundade, slutligen äggrunda, icke sällan | tum breda, enstaka 

 eller parvisa toppax; de äro skärmlösa, men invid axen sitta två 3- 

 fingrade stödblad. Fodertänderna äro hårkantade, borstlikt-syllika, den 

 nedersta nära dubbelt längre än de andra; svalget tillslutet med en 

 hårig ring; pipen hårig. Kronan är åtra. dubbelt längre än fodret. 

 Baljan uppbrister på tvären upptill (med lock). Fröen äro njurlika, 

 gulaktiga. 



Växer på torrare ängar och andra gräsmarker, allm. — Blommar 

 hela sommaren till inpå hösten, icke sällan till slut. Oct., såvida kölden 

 ej nått öfver 3 eller 4 grader; mognar slut. Aug., Sept. — Utbr. hela 

 Europa, Island, Caucasien, Siberien, i Barbariet. Vid Messina på Si- 

 cilien samlade förf. blommande Angsklöver den sista Mars. 



Rödväplingen är en bland våra vanligaste ängsväxter och omtyckt 

 för sina vackert röda blomklot, för hvilka den också stundom kallas 

 Rödtuppa, Rötusta (tus = tofs), Röd kolla. Dertill lukta blom- 

 morna väl och äro söta, h vadan växten också kallas Honingtuppa, 

 Söttuppa (tuppa ^— blomma), Honingsblomster, Sugblomster (eme- 

 dan blommorna sugas) och gerna besökes af biet. Den odlas mycket 

 och i flera varieteter (t. ex. Holländsk Klöver) såsom foderväxt, och 

 är en bland de bästa och längst odlade sådana. "Den utgör en nä- 

 rande och för alla kreatur ganska begärlig föda, både som grönfoder 

 och hö; synnerligen passar den för den större boskapen, och få växter 

 äro bättre för mjölkkor emedan den både ger riklig och utmärkt god 

 mjölk och smör" (Wahlb.). Emedan den ej lemnar skörd första året, 

 sår man den gerna tillsamman med någon annan växt, som utbildas 

 fortare, såsom korn, råg m. fl. De utländska, odlade varieteterna äro 

 betydligt frodigare än den vanliga vilda växten, men icke så varaktiga 

 utan mest endast tuåriga. Vid hungersnöd kunna Angsklöverns, liksom 

 de andra större Klöverarternas, blommor torkas och malas till mjöl. 

 För denna egenskap få de i Dalarne namnet Mjeltuppor (isl. mel = 

 mjöl), Mjölontuppor. Denna deras användning lärer länge varit be- 

 kant i Irland, och redan Rbtzius anmärker med anledning deraf: 

 "Onekeligen måste ett sådant bröd vara långt sundare, än svenska all- 

 mogens usla barkbröd; men än mera födande synes det böra blifva om 

 blomhufvuden icke samlas förr än frön äro mogne. Men hvad är det 

 väl, som oftast tvingar en del af svenska allmogen att gripa till det 

 på flera sätt skadliga barkätande? Endast brist på omtanke. De 

 öfverslå icke i rattan tid, huru länge deras lilla förråd kan räcka, och 

 råka i nöd en årstid då knappt någon räddning gifves" (Fl. Oec). 



