121 



Bladen äro, liksom hos Klöverarterna i allmänhet, känsliga för 

 ljuset, så att deras småblad sluta eller närma sig till hvarandra om 

 qvällen; men de förlora denna känslighet med tiden. Man lärer så- 

 lunda kunna veta huruvida solen gått ned eller ej, om också himlen 

 är mulen, hvarigenom växten liksom Hvitklövern o, a. blir en slags 

 solvisare och derföre stundom (i Dalarne) benämnes Solgräs. Blom- 

 ningen börjar, liksom hos de andra arterna, med de nedre blommorna 

 och räcker länge emedan hvar blomma bibehåller sig flere dagar. Ko- 

 ten lärer kunna växa ända till 2i — 3 alnars längd (Dir. Stenberg). 



Denna Klöverarts väl bekanta förträfflighet som foder och stora 

 värde för landtmannen, har gifvit anledning till ordspråket Välja i väp- 

 ling, och gripa till starret, hvilket allmogen använder om den, som ge- 

 nom att ha för mycket godt att välja på i sin blindhet tager det 

 sämsta (Dybeck). Och hvilken har icke hört talas om "Fyrväplingar", 

 ehuru med tron på deras verksamhet också deras anseende i annat än 

 hvad rörer sällsyntheten i det närmaste torde vara förbi. F. ö. träffar 

 man Fyrväplingar också hos andra arter, t. ex. och kanske mera hos 

 Krypklövern. Slutligen är Ängsklövern icke utan användbarhet som 

 färgväxt, men det lärer egentligen vara fröen eller blommorna man be- 

 gagnar; vid olika behandling och tillsatser skola dessa lemna flera 

 vackra både gula och gröna färger isynnerhet på ylle. — Redan Came- 

 RARius och DoDONaeus (1583) upptaga växten såsom Trifolium pratense. 



4. Skogsklövern eller fflellanväplingen 



(Trifolium raediuin L.) 



är mångårig och liknar temligen Angsklövern men har smärtare, mer- 

 endels flerbugtig stjelk, jemnbreda och syllikt spetsade stipler, smalare, 

 vanligen lansettlikt-aflånga, alltid rent gröna småblad och mörkare, mer- 

 endels större men icke så tätblomraiga, alltid nära runda och enstaka 

 ax, vanligen utan stödblad invid. Foderpipen är nästan glatt. Baljan 

 uppbrister på längden. 



Växer på skogsbackar, skogs- och bergsängar, vid klippor bland 

 buskar, i torra och steniga lundar, i södra och medlersta Sverige tem- 

 ligen allm. (här och der ymnig, helst på kalkhaltig eller lerig mark), 

 i det norra sällsyntare. — Blommar sednare än Ängsklövern, bäst un- 

 der Juli; mognar i Aug. — Förekommer stundom med rakare stjelk 

 och smalare blad, lik nästa art (T. alpestre). — Utbr. Europa undant. 

 Portugal och st. d. Spanien, södra Italien och italienska öarne, Grek- 

 land; i Caucasien, Siberien, på Kamtschatka. 



Skogsklövern är en rätt täck växt och sällskapar gerna med Blå- 

 klockor, Darrgräs, Melampyra o. a., mot hvilka den särdeles väl bryter 



