122 



sig både genom sin trebladighet och sina blomklot. Bladen äro, lik- 

 som hos många andra Klöverarter, ganska känsliga för ljuset. — Såsom 

 betesväxt är Skogsklövern lika god som Ängsklövern, ja i ett och an- 

 nat hänseende nästan bättre. Särdeles förtjenar den uppmärksamhet 

 såsom tjenlig för torrare och magrare, äfven sandiga, och mera skug- 

 giga ställen än Ängsklövern; dessutom för sin längre varaktighet. Till 

 bete på torra ställen är den utmärkt emedan den väl fördrager torka. 

 Linné uppställde och bestämde denna art först i bihanget till sin 

 Fauna Suecica : " — Upland, UpsalicC, Liuraxihl". Såsom namnet me- 

 dium antyder, är den liksom en mellanart mellan föregående och nästa 

 (T. alpestre). 



* Trifoliuni alpestre L. är mångårig, upprat och rak, och har (smalt) lansett- 

 lika, mycket kort uddsagade småblad, syllika och borstspetsiga stipler, runda, parvisa, 

 rosenröda blomax; foderpipen ullhårig, (20-nervig), nedersta tanden mycket lång. — 

 Växer i Skåne, mycket sälls. (ängsbackar på Kullaberg o. a.), enligt Areschoug troligen 

 icke tagen i sednare tider. Fries samlade den vid Harlösa (Nov. Mänt. 1). 



5. Bergklövern 



(Trifoliuni montanuin L.) 



är mångårig med träig, stor och grenig, hvitaktig rot, starkare än hos 

 de andra arterna (nästan tapplik), och har nästan upprat och enkel, 

 stadig, omkring fotshög, småluden stjelk, lansettlika (och ovala), spetsiga, 

 tätt och hvasst småsågade, stadiga, högt ådriga, på undersidan (åtm. 

 yngre) småludna småblad och rent hvita, skärmade blommor i rundade, 

 slutligen ellipsoidiska, topphufvud. Fodret är nästan glatt, med nästan 

 lika långa tänder. Kronseglet är smalt, dubbelt kortare än vingarna 

 (fritt). Baljan 1-fröig, hårig. 



Växer på torra, helst bergiga, ängar och betesmarker, i södra och 

 medlersta Sverige, isynnerhet i de östra landskaperna. — Blommar i 

 Juni eller Juli (eller längre); mognar kring slut. Juli och i Aug. — 

 Utbr. Europa undant. det allra nordligaste och Brittanien, Holland, Por- 

 tugal, södra Italien och italienska öarne, Grekland, Turkiet; i Cauca- 

 sien, vestra Siberien. 



Bergklövern är bland slägtets hårdaste och torraste arter, så att 

 den nästan endast sora ung något begärligare betas. Om densamma 

 anmärker Linné (Fl. Suec.) att den växer endast på de torraste backar, 

 att roten tränger djupt ned, att blommorna äro 4-bladiga, oskaftade i 

 klotet, utblommade tillbakavikta, och att deras fäste är aflångt cylin- 

 driskt. Redan Bauhins Pinax (1623) upptager växten såsom Trifolium 

 moutanum (album). 



