124 



röda, ludna blomax gifva den dock en viss täckhet. För de sistnämnde 

 får växten icke sällan heta Harväpling, Harklöver, Hartassar m. 

 m., liksom den hos de gamle botanisterna (t. ex. FucHSius 1542, Do- 

 DONaeus 1583) benämnes Lagopus tills den i Bauhins Pinax (1623) 

 upptages såsom Trifolium arvense etc. Förf. känner icke om Fält- 

 klövern ännu i Vestmanland eller annorstädes kallas Flåsgräs, ett 

 namn som tyder på att densamma, såsom omtalas i Vet. Ak. handl. 

 för 1747, skulle bota en boskapssjukdom, som bl. a. yttrar sig deruti 

 att djuret flåsar eller drager andan mycket djupt. 



På mycket torra berg och backar blir Fältklövern ganska liten 

 och erhåller ett täckare och med den vanligas temligen olika utseende. 

 Då Linné anmärkte denna varietet på berget vid Drottningholms slott, 

 förvissade han sig medelst såning om att den ej var någon egen art 

 (Fl. Suec). 



c. Galearia Pr. Fodret slutligen blåslikt derigenom att pi- 

 pens öfre sida blir hinnaktig och sväller ut så att den lik- 

 som en hjelm täcker den undre. Kronan sambladig, loss- 

 nande vissnad. Baljan rundad, innesluten, 1 — 2-fröig, nöt- 

 artad. 



8. Blåsklövern eller SmultronväpIlDgen 



(Trifolium frRgiferuin L.) 



är mångårig, glatt eller svagt hårig, och har nedtryckt stjelk (eller 

 stjelkar), elliptiska eller omvändt-äggrunda, små, tätt uddsågade och 

 högt ådriga småblad samt hvita och rödaktiga, slutligen blekröda, skär- 

 made, små blommor, hvilka bilda klotrunda, under blomningen nästan 

 endast ärtstora, ax med mångbladiga svepen. Blomaxen (-kloten) sitta 

 på långa, nästan uppräta skaft från bladvecken. Fodret är nätådrigt 

 (-rynkigt) och hårigt. Krön seglet smalt. 



Växer på gräsiga stränder, åkerrenar och betesmarker, vid vägar, 

 helst på lerig mark, i södra och medlersta Sverige. — Blommar i Juli 

 och Aug.; mognar i Sept. — Utbr. nästan hela Europa; i Caucasien, 

 Mindre Asien. 



Genom sina på marken utbredda stjelkar och klart gröna, talrika 

 blad, bildar denna art icke sällan jemna och vackra mattor. Blom- 

 morna äro oansenliga, så att hvad som egentligen gör växten bemärkt 

 äro de slutligen stora bläskloten, hvilka nästan ligga på marken, icke 

 olika mycket stora smultron, hvadan också artnamnet. Växten upp- 

 träder redan hos de gamle botanisterna (Bauhinus, Clusius) såsom Tri- 

 folium fragiferum. 



