127 



Bohuslän, Blekinge, på Öland och Rotlaud; dessntom pä ett och annat ställe i Småland 

 och Vestergötland. — Blommar i Maj, Juni, (Juli). — Förekommer nu större, med 8 

 — 13-blommiga hufvud (3- T. minus Sm.), än mindre och slankigare, med smalt-trådlik 

 stjelk och endast 3 — 6-blommiga hufvud. Den sednare var. (T. filiforme L. suec.) växer 

 mest på strandängar o. d., den andra vanligen pä torrare gräsmarker. 



3. ASTRAGALE^. 

 Ståndarne tvåbrödrade. Fröbaljan 1-ruraraig eller genora den ena 

 sömmens invikning m, e. ra. 2-rummig. Hjertbladen tunna, synliga vid 

 o-roningen. — Bladen parbladiga med uddblad; småbladen lielbräddade. 



Fodret 5-tandadt, de två öfre tänderna små. Kronseglet rakt; 

 kölen trubbig. Fröbaljan m. e. ra. tvårummig genom den intryckta 

 raedelnerven ("kölsöraraen"), flerfröig. Fröen nästan njur (eller häl)lika. 



Mångåriga örter raed m. e. ra. krypande rot och klasvisa blommor. 



1. Söta Kloärtan eiier Backsötan 



(Astragalus glycyphyllus L.) 



är nästan glatt, stor och storbladig, grenig, med de vanligen nära 

 alnslånga eller något längre (stundora 2 — 3 alnars) stjelkarne utbredda 

 på marken eller uppkrökta. Bladen äro 4 — 6-pariga raed elliptiskt- 

 äggrunda, trubbiga, | — | tum breda småblad; stiplerna (åtm. de öfre 

 bladens) fria, stora. Bloraklasarne äro kortare än bladen ; kronorna 

 blekgula och något brunaktiga. Baljorna äro nära turaslånga, glatta, 

 jemnbreda, nästan trekantiga och bågkrökta, slutligen upp- och samman- 

 krökta; de ha tydligt skaft (carpophorum). Fröen äro talrika, små, 

 gulgröna. 



Växer i skogskanter och -dungar, på torrare ängsmark o. d., i 

 södra och medlersta Sverige samt på ett och annat ställe i norra (Hel- 

 singland, Medelpad, Jemtland). — Blommar i Juni och Juli; mognar i 

 Ang. eller Sept. — Utbr. Europa undant. Lappland, Finland, norra 

 Ryssland, Portugal, Italiens öar, Grekland; i Caucasien, vestra Siberien. 



Denna art är en bland våra största Fjärilblommiga växter, ehuru 

 de icke lysande, något grönaktigt gula blomraorna göra den mindre 

 bemärkt än dess resliga växt och temligen stora blad. För smaken, 

 som är sötaktig, blir den mycket begärlig för boskapen, ja "knappt 

 gifves någon ört, som kreaturen så begärligt äta". Bladens smak kom- 

 mer nära lakrits', varande något bittert (och äckligt) söt, h vadan art- 

 namnet, glycyphyllus, som betyder sötbladig (Sötblada). Också roten 

 innehåller mycket sockerämne och lemnar vid kokning "en söt massa 

 eller extrakt, som liknar lakris", så att växten med skäl kan kallas 



