128 



Lak rits-Kloärta, eller såsom i Svensk Botanik liakris-Astragal. På 

 likheten deruti med Lakritsväxten häntyder redan bl. a. Bauhins be- 

 nämning Glycyrrhiza silvestris etc. (1623). 



2. Sand-Kloärtan 



(Astragalus arenarius L.) 

 är grå- eller silkesartadt-hvitluden, med lång och smal, grenig rotstock, 

 nedtryckta eller uppkrökta, smala, 4 — 6 tura långa, greniga stjelkar, 

 3 — 5-pariga blad och gles(4 — 8-)blommiga, rödvioletta klasar, hos 

 hvilka skaftet är nästan kortare än stödbladet. Stiplerna äro hinnaktiga, 

 (åtminstone de öfre) sammanväxta till en enda, bladet motsatt. Små- 

 bladen äro nästan jemnsmala (jemnbredt-lansettlika), mest sammanvikta, 

 så att nästan endast den hvitludna undersidan synes. Baljorna äro 

 trinda, raka, hvitludna, nära | tum långa, och ha ett skaft, som är 

 lika långt med foderpipen. 



Växer pä sandfälten i östra Skåne. — Blommar i Juni och Juli. 

 — Utbr. Skåne, Tyskland, Böhmen, Ungern, medlersta Ryssland, 



Sand-Kloärtans rotstock kryper mycket och ligger så djupt i san- 

 den att man knappt kan hinna dess slut, och dertill täcker sanden icke 

 sällan stjelken nedtill. Växten tyckes, för att trifvas, egentligen fordra 

 flygsand och t. o. m. en den så egna belägenhet att den, åtminstone 

 mot norden, förekommer i endast få och långt skilda trakter. I Skåne 

 är Widtsköfle dess bekantaste växställe ända sedan Linnés tid. Detta 

 märkvärdiga ställe, säger Wahlenberg, äger en stor fruktbarhet raidt 

 uti en stor sandöken, det liknar en oas i öknen. För att hämma 

 flygsanden har man, isynnerhet åt yttre eller nordöstra sidan, planterat 

 tallskog, och dessutom skyddas stället af en stor sanddrifva, hvilken 

 uppkommit derigenom att en hägnad af temligen starka tallstockar 

 blifvit upprest på densamma, hvarigenom den smånigom blifvit så hög 

 att den nu, nästan som en fästning, synes öfver hela nejden och är 

 allmänt bekant under benämningen Widtsköfle stora drifva. På dennas 

 yttre sida, mot sandöknen, växer Sand-Kloärtan i stor yranighet och 

 trefnad jemte flera andra sandväxter. "Der synes dess rot sitta så 

 djupt i sanden, att ingen torka kan hinna densamma och tillika örtens 

 toppar eller rättare refvor vara utsatta för all den hetta, som sanden 

 af solen kan antaga, och som verkligen synes öfverstiga all drifhus- 

 värma: en förening, som så sällan finnes". 



Linné upptäckte, som svensk, Sand-Kloärtan vid Widtsköfle (1749) 

 och beskref den kort i sin Skåne-Resa (sid. 108). Reizius skildrade 

 den sedan närmare i Observat. Fasc. III (1783). 



