131 



Växer på torra eller sandiga ställen i Östergötland (Omberg), 

 östra Småland och på Gotlands vestra kust. — Blommar i Juni, Juli. 

 — Östgötaväxten är upprat och reslig, vanligen 8 — 10 tum eller stun- 

 dom omkring alnshög; Gotlands- (sand-)växten blir sällan öfver 5 tum 

 och är merendels nedtryckt. — Utbr. Götarike, södra Finland, medlersta 

 och södra Ryssland, Balkanbergen, Siebenbiirgen, Ungern, Österrike, Tysk- 

 land, Schweiz, Italien, Dauphiné, Arragonien; i Caucasien, Siberien. 



Då Linné utgaf sin Flora Suecica, kände han icke denna växt 

 som svensk. Han upptog den först som sådan i bihanget till sin 

 Fauna Suecica, bland de andra "Florae Suecicae Novitiae", sedan Falk 

 funnit den på Gotland (Vestergarns Skansholme), 



2. Fält-Kölsprötan 



(Oxytropis carapestris DC. — Astragalus carapestris L.) 



är något glest- eller tilltryckt gråaktigt-hårig, har bladen knippade på 

 den nästan tuvigt greniga rotstocken och de täta, äggrunda blomkla- 

 sarne på bladlösa, 3 — 5 tums, m. e. m. utbredda stänglar. Bladen 

 äro nästan 12-pariga, med lansettlika småblad. Blommorna längre än 

 hos de båda andra arterna (6 — 7 linier), blek- eller hvitgula (med nå- 

 got mörkblå köl). Baljorna äro uppräta, uppblåst-äggrunda (kortare 

 eller längre), omkring 2 linier breda, halft-tvårummiga, håriga. 



Växer på Ölands torra och öppna marker (ymnig på Landtbor- 

 gen och Alvaren) och på några ställen i Småland. — Blommar i Juni, 

 Juli. — Utbr. Skottland, Skandinavien, arktiska Eyssland; Pyrenéerna, 

 Alperna, Apenninerna, Karpaterna; Siberien. 



Linné anmärkte först, som svensk, denna art på Ölands landt- 

 borg, 1741, och upptog den, bland sina andra rariora, i Vet. Ak. handl. 

 för samma år såsom Astragalus campestris minimus. Sedan beskref 

 han den både i Ölands-Eesan (sid. 51) och Flora Suecica. 



3. Lappska Kölsprötan 



(Oxytropis lapponica Gaud. — Phaca lapponica Whlnb.) 

 är dels tilltryckt hårig dels gråluden, och har vanligen helt kort och i 

 stängellika, 2 — 3 tum länga grenar delad stjelk; mera sällan är stjelken 

 3 — 4 tura och enklare (nedtryckt); rotstocken stark och träig, icke 

 sällan tuvigt grenad. Bladen äro 10 — 12-pariga, med nästan lansett- 

 lika, nära liniebreda småblad. Blomklasarne äro korta, 6 — 12-blom- 

 miga; deras skaft bli slutligen dubbelt längre än bladen. Blommorna 

 äro blekt violettröda, nästan rosenröda, slutligen mörkare (torra blå- 

 aktiga). Baljorna äro enrummiga, nästan trinda (något trekantigt-), 

 jemnbreda, riktade nedåt. 



