133 



och utgör ett svårt ogräs, som landtraannen förgäfves söker utrota. 

 "In agris saepe vitiura gravs segetem deprimens" (Fr. Hal].), Jfr också 

 Fr. Scan., som närmare belyser arten och dess skillnad från den van- 

 liga odlade Ärtan, för hvars varietet den stundom ansetts (se t. ex. 

 Afzelii Observ. 1785). 



* Gulärtan (Pisum sativum L.), som allmänt odlas i trädgårdar och på åker- 

 land, uppväxer stundom i deras närhet af spillda frön. 



14. liSfttliyrtis L. 



Fodret snedt-5-tandadt. Stiftet platt (från ryggen), jeransraalt eller 

 bredare uppåt, upptill hårigt ofvanpå, under alldeles glatt. Fröbaljan 

 nästan jeranbred och vanligen platt. 



Mångåriga (våra), klängande örter med teraligen krypande "rötter", 

 helbräddade småblad och klasvisa blommor. 



1. Hafsvialen eiier Strandärtan 



(Latliyrus niai-itimus Big. 181^4. — Pisum maritimuin L.) 



är vanligen glatt och blåaktigt grön, mera sällan hårig, och har mer- 

 endels nära fotslåug eller längre, trekantig stjelk, 3 — 6-pariga blad med 

 stora stipler, och prydliga, violettröda, 5 — 10-blommiga klasar på skaft 

 nära lika långa som bladen. Småbladen äro merendels ovala eller vigg- 

 likt-elliptiska, trubbiga med kort udd, nätådriga, icke sällan vexelvisa; 

 stiplerna hjertlikt-pillika, nedtill tandade, nästan lika stora som små- 

 bladen. Kronseglet är mest i tum bredt, violettrödt; vingarne och kö- 

 len äro mera blåaktiga. Stiftet står rakt (vinkelrätt) upp. Baljorna äro 

 platta, slutligen glatta. 



Växer på sandiga eller grusiga hafsstränder i Skåne (här och der), 

 Bohuslän (Strömstadstrakten), norra Halland (Whlnb.), Södermanlands- 

 skären, i Norrland och (ymnigast) Vesterbotten. — Blommar i Juli och 

 Aug.; mognar i Aug., Sept. — Den norrländska växten är i allmänhet 

 mindre och hårigare än den sydligare. — Utbr. inom Europa nästan 

 endast Skandinavien, norra Tyskland, Holland och Brittanien; dessutom 

 Island, Kamtschatka och östra Siberien, arktiska vestra Amerika. 



Såsom betesväxt är väl Strandärtan lika god som Ärtväxterna i 

 allmänhet, särdeles der den växer frodigt, såsom i Köpinge- eller Svens- 

 torps-åns gamla fåra (öster om Ystad), hvarest den bildar "likasom en 

 verklig ärtåker" (Whlnb.). Fröen "torde väl icke kunna komma i fråga 

 till en behagligare ärtsoppa, men deras skal äro annars tunna och kär- 

 nan nästan så hvit som i goda ärter, hvarföre de ock såsom nödbröds- 

 ämne eller rättare såsom nödföda måste komma som närmast intill van- 

 liga odlade ärter". Också lärer man stundom för sådant ändamål till- 



