134 



gripit dera t. o. m. i det rika England. Redan Linné föreslår Strand- 

 ärtans odling, hvilken, säger han (Flora Lapponica), borde bli vigtig 

 för nybyggare och andra i Lappland boende, då växten både är mång- 

 årig och härdig och lemnar "ärter", hvilka med ringa besvär lemna en 

 nästan lika god spis som de vanliga odlade. 



Strandärtan var en bland de tre märkligare svenska växter, som 

 O. RuDBECK d. ä., i torkade exemplar, skickade till Petiver i England 

 och hvilka denne bestämde och benämnde i Raji Historia Plantarura; 

 han kallar den Pisum Laponicum litoreum etc. Linné anmärkte den 

 under sin lappska resa (1732), i Österbotten (Fl. Lapp. o: Pisum ma- 

 rinum); Kalm, tio år senare, i Bohuslän; den sednare nämner den, 

 bland de andra "rara örter" som han funnit derstädes, i Vet. Ak. handl. 

 1743. Wahlenberg lemnade i sin Flora Lapponica en hittills nästan 

 saknad närmare beskrifning på växten, men har den ännu såsom en 

 Pisum-art. Fries upplyste i Flora Scanica, efter en 1828 i Ystad 

 "scrupulose" anställd undersökning och jemförelse med Kärrvialen, att 

 Strandärtan bör tillhöra slägtet Lathyrus. 



2. Vingvialen 



(Lathyrus heterophyllus L.) 



har bredt och nästan hinnaktigt tvåkantade (vingade) stjelkar och blad- 

 skaft, 1 — 2-pariga blad med stora klangen och stipler lika breda som 

 eller bredare än stjelken, samt rika, rosenröda blomklasar på icke sällan 

 5 — 7 tum långa skaft. Småbladen äro något riktade nedåt, elliptiskt- 

 lansettlika eller sraalt-lansettlika, på undersidan blåaktiga; stiplerna halft- 

 pillika, långa och l tum breda. Fodrets nedersta tand är längre än 

 pipen. Kronseglet är i tum bredt och mörkare än kölen. Stiftet är 

 bågkrökt. Baljorna bli ända till 3 tum långa. Stjelken blir 2 — 3 

 alnar lång och (med kanterna) icke sällan 4 linier bred. 



Växer på ängsbackar och i steniga lundar på några ställen i 

 Skåne (sälls.), Småland och Östergötland; i Västergötland (ymnig vid 

 de större bergen); i Nerike och på Gotland (sälls.). — Blommar i 

 Juli och Aug. — Utbr. Danmark, Sverige, Finland, medlersta Ryss- 

 land, norra och medlersta Tyskland, Ungern, Siebenbiirgen, Tyrolen, 

 Schweiz, Jura, Dauphiné, norra Italien, Sardinien. 



Under sin bohusländska resa (1742) faun Kalm denna ansenliga 

 och vackra växt vild vid Kinnekulle, der den kallades Vestgöta-Höfrö. 

 Linné anmärkte Vingvialen första gången, likaledes vild, vid Mösseberg 

 och beskrifver den i Vestgöta-Resan sid. 75. 



