139 



moguar mot slut. Juni och i Juli. — Utbr. Europa undant. Brittanien, 

 Portugal, Italiens öar, Grekland; i Caucasien, Siberien. 



Denna art utgör en bland de täckaste vårväxterna både genom 

 sina blommors klara purpur och den lifliga, nästan glänsande grönskan 

 hos bladen, hvilka äro helt tunna, i början nästan genomskinliga. Vack- 

 rast äro blommorna strax innan de riktigt utslagit, medan det starkt 

 purpurröda seglet ännu täcker dem. Sedan bli de mera violetta och 

 slutligen smutsigt blåaktiga. Hvar enskild blommas fägring räcker icke 

 länge; de nedre blommorna äro först förbi. Vårärtan är den tidigaste 

 arten i slägtet, och vanligen börjar den redan före gökens ankomst att 

 pryda de då ännu temligen gråaktiga hassellundarna. Liksom nästa art 

 får den derföre ofta heta Gökmat. Såsom Wahlenberg anmärker, är 

 Vårärtan en egentligen östlig växt, ymnigast i Eyssland och Siberien, 

 tillhörande den mera kontinentala (för oss östliga) vegetationen, som 

 utmärker sig med starka, isynnerhet röda, blomfärger. "Östern har af 

 ålder varit purpurns och grannlåternas fosterland". Så är Vårärtan 

 ymnig i hela östra Sverige till och med Upland, nordligare sällsynt till 

 Ångermanland, der den upphör att växa. Men "mot vester blir den 

 mer och mer sällsam, så att den förekommer nästan endast på kalk- 

 berg, som äro de för växterna i allmänhet mest gynnande localer, och 

 på hvilka de derföre i alla riktningar längst fortgå: såsom i Jemtland 

 kring Storsjön, i Dalarne vid Osmundsberget och Boda kapell, i Verm- 

 land vid Persbergs grufvor, i Vestergötland på Kinnekulle", I geogra- 

 fisk utbredning öfverensstäramer således Vårärtan med Lundskeplingen 

 (Melampyrum nemorosum), hvilken sednare pryder det östligare Sveriges 

 lundar. Denna och andra iakttagelser lära oss "att i växtgeografien 

 liksom i annan geografi draga icke allenast latituds- utan äfven longi- 

 tuds-linier", hvilka temligen noga utvisa klimatet. Detta vore redan en 

 nytta af Vårärtan. En annan är dess fägring, som bidrager "att 

 underhålla den liflighet eller det lefnadsnöje i naturen, som är så nöd- 

 vändigt och så vida skiljdt frän konstlade praktbehofver". För öfrigt 

 märker man att "de vingade honingssugare, som måhända utgöra en 

 närmare länk intill växterna, alldeles söndertugga dennes blommor för 

 att komma åt deras sötma". Boskap och hästar tycka mycket om hela 

 örten. I Östergötland o. a. lärer den kallas Kråkärter. 



3. Gökärtan 



(Orobus tuberosus L.) 

 är 6 — 10 tum hög, blåaktigt grön och glanslös, och har nästan enkla, 

 fyrkantiga, tvåeggade (smalt-vingkantade) stjelkar, 2 — 4-pariga blad och 

 2 — 4-bloramiga klasar. Småbladen äro merendels aflångt-lansettlika, 



