141 



tryckt från sidorna, hårigt rundtora (nästan från midten). Baljorna äro 

 nära tumslånga och 3 linier breda, spetsade, bredbasiga, gulaktiga. 

 Fröen 4 — 6, bruna, lika små ärter. 



Växer på skogiga och buskiga backar och berg i Östergötland 

 (särdeles i sydöstra delen och på Omberg) och på Hunnebergs södra 

 sida. — Blommar i Juli; mognar i Aug. — Utbr. medlersta och östra 

 Europa, Götarike, södra Norge; Caucasus. 



Ärtvickern utmärker sig mest genom sin stora och stadiga växt och 

 sina stora, med vår vanliga Ärtväxts temligen lika, blad. Också heter 

 den hos de gamle botanisterna (Bauhinus, Clusius) Pisum silvestre 

 (perenne). Deremot äro blommorna föga större än t. ex. Kråkvickerns, 

 blekgula och derigenora mindre vackra. — Enligt Eetzius (1806) hade 

 Afzelius först hos oss iakttagit denna växt, troligen vid Hunneberg, 

 der den sedermera också anmärktes af Herrar Wrangel och Forselles 

 (Wikstr. Vet. Ak. handl. 1824). Fries (Novit.) och Rosén (Whlnb. 

 Fl. Suec.) funno Ärtvickern i Östergötland, 



2. Buskvickern 



(Vlcia duiiietoruin L.) 



är mångårig, nästan glatt och lifligt grön, smärt och mycket klängande 

 (ända till 3 alnar eller mera), och har nästan vingkantade stjelkar, (2 — ) 

 4 — 5-pariga blad, äggrunda, tumslånga och nära ^ tum breda småblad 

 (de nedersta tätt närmade till stjelken), halfmånlika, sylspetsadt-tandade 

 stipler och 6 — 8-blommiga klasar. Blommorna äro rosenröda, temligen 

 stora. Fodrets tänder korta, triangellika, de nedre endast något längre. 

 Stiftet är hoptryckt från ryggen, upptill rundtorn hårigt, men under 

 skäggigt och ofvanpå nästan glatt. Baljorna äro omkring ^ tum långa 

 och 4 linier breda, slutligen gulbruna, omkring 6-fröiga, smalbasiga. 



Växer i busksnår och lundar, i södra Skåne (sälls.), Halland (ett 

 par ställen), vid Stegeborg i Östergötland och vid Stockholm. — Blom- 

 mar i Juli och Aug. — Utbr. medlersta och östra Europa, sydligare 

 Sverige, Danmark, södra Fraukrikc, Italien; Siberien; (N. Amerika). 



Buskvickern liknar närmast Ärtvickern, och har också, till ört- 

 ståndet, en viss likhet med den vanliga odlade Ärtan. Dess storlek 

 berättigar den verkligen till den benämning, som den erhållit i Bau- 

 hins Pinax (1623): Vicia maxima dumetorum. Leche anmärkte den 

 först sora svensk (vid Krageholm i Skåne). 



3. Skogsvickern 



(Vicia silvatica L.) 



är mångårig, glatt, slankig och mycket klängande (2 — 3 alnar), med 

 stora och ganska greniga klangen. Bladen äro omkring 8-pariga, små- 



