143 



höjd såsom varietet af denna. Fries antog, först i Flora Hallandica, 

 Eoths bestämning, beskref arten och belyste den sedan närmare i No- 

 vitierna. — Luddvickern kan, der den växer yppigt, bli ett temligen 

 elakt ogräs. Liksom nästa arts, kallas också dennas frön icke sällan 

 Tranärter. Egenskaper och användning äro desamma hos båda. 



5. Kråkvickern 



(Vicia Cracca L.) 

 är mångårig, kort och nästan tilltryckt hårig (icke sällan temligen grå- 

 aktigt), och har slankig, ofta alnsläng stjelk, 8 — 10-pariga blad och 

 violettblå eller nästan blå, stundom hvita, täta blomklasar, hvilkas skaft 

 äro omkring lika långa som bladen och något slaka. Småbladen äro 

 vanligen lansettlika eller aflånga; stiplerna halft-spjutlikt-jemnbreda. Blom- 

 morna äro nära dubbelt mindre (kortare) än hos Luddvickern emedan 

 kronseglets klo är kort (icke längre än skifvan). Fodret liknar dennas. 

 Stiftet är hoptryckt från sidorna, upptill rundtom småludet. Baljorna 

 äro nästan jemnbreda och temligen trinda, 6 — 10-fröiga; deras skaft 

 (carpophorum) är kortare än foderpipen. Fröen äro klotrunda, gröu- 

 bruna, stora som hampfrön. 



Växer i skogsmark och busksnår, på betesmarker, ängs- och åker- 

 kanter, gärden, upp till Vesterbotten och Pite-Lappmark (allm.). — 

 — Blommar nästan hela sommaren (mest Juli och Aug.); mognar mest 

 i Aug., Sept. (från slut. Juli). — Bland högre gräs, särdeles på strand- 

 ängar, bli småbladen stundom helt smala, nästan jemnbreda. — Utbr. 

 nästan hela Europa, i Barbariet, Caucasien, Siberien; på Karatschatka, 

 Grönland och Island. 



Kråkvickern är en bland våra vanligaste Fjärilblommor och gör, 

 särdeles der den kan uppklänga på buskar eller andra stöd, en ganska 

 god verkan med sina ljusblå blomklasar och mångpariga blad. Den 

 kallas också Fogelvicker. Liksom hos flera andra Vickerarter, är 

 också hos denna örtståndet slem- och sockerrikt, hvadan det med be- 

 gärlighet ätes af boskapen; det passar både till grönfoder och hö. Vill 

 man odla Kråkvickern, bör detta helst ske tillsammans med något högre 

 grässlag eller någon stadigare ärtväxt till stöd åt denna. På ängar 

 hindrar den, genom sin täta växt, mossbildning. Men det är egent- 

 ligen dess vanligtvis temliga frodighet och bladrikhet, jerate dess begär- 

 lighet för kreaturen, som bestämmer Kråkvickerns värde såsom foder- 

 växt. Fröen, hvilka vanligen kallas Tranärter (också Musärter), ut- 

 göra en omtyckt spis för höns, dufvor o. d., hvilka kunna födas der- 

 raed. De kunna äfven användas som nödbrödsämne eller i dyr tid ma- 

 las och blandas med sädesmjöl. 



