144 



Kråkvickern är den växt, som Rivinds (1691) närmast benämnde 

 Cracca (hvadan artnamnet), hvilket ord åter tyckes vara förvridet af Theo- 

 phrasti aQuxog. 



* Vicia tenuifolia Rth. liknar temligen den vanliga Kråkvickern, men är större 

 och storblommigare (blommorna välluktande), med stadig stjelk, 10 — 14-pariga blad, 

 uppräta och längre klasskaft; kronseglets skifva dubbelt längre än klon; baljorna 6 — 9- 

 fröiga, smånigom smalnande till ett med foderpipen lika långt skaft (carpophorum). — 

 Växer på ängsbackar och åkerrenar (sälls. eller temligeu sälls.) i Skåne, Öster- och 

 Vestergötland, på Oland och Gotland. — Blommar nästan hela sommaren. — Fr. Nov. 



6. Bladvickern 



(Vicia cassubica L.) 

 är mångårig med krypande rotskott, nästan upprat och stadig, cmkring 

 fotshög, sraåluden stjelk (eller stjelkar), tätt mång- (omkring 12-)pariga 

 blad med långa, greniga klangen, och violettröda blomklasar, hvilkas skaft 

 äro något kortare än bladen. Småbladen äro jemnbredt-elliptiska (nä- 

 stan aflånga) men bredare nedtill, sraåhåriga; stiplerna halft-pillikt- 

 lansettlika, nästan helbräddade. Fodrets nedre tänder äro syllika och 

 mycket längre än de båda andra. Kronkölen är blekröd. Stiftet hop- 

 tryckt från ryggen, upptill rundtorn småludet (nästan glatt). Baljorna 

 äro korta (knappt ^ tum) och breda, nästan rutlikt ovala, 1 — 2-fröiga, 

 gråbruna. 



Växer i torra, bergiga eller steniga lundar och busksnår i södra 

 och medlersta östra Sverige till Stockholm, men icke på Gotland. — 

 Blommar i Juni eller Juli (och Aug.); mognar i Aug,, Sept. — Utbr. 

 Europa undant. det allra nordligaste och Holland, Belgien, Portugal, 

 Spanien, Corsica, Sardinien, Grekland; i Caucasien. 



Bladvickern är, såsom denna benämning antyder, bl. a. utmärkt 

 genom sina många, långa och täta småblad. Gamle Plukenets phras 

 uttrycker annars bra artens egenheter: Vicia multiflora cassubica fru- 

 tescens siliqua lentis (Vickern den mångblommiga, cassubiska, buskiga, 

 med linsbaljan). Artnamnet kommer af Cassuben, en del af Hinter- 

 Pommern. E. Rosén anmärkte först växten, som svensk, vid Dahlby 

 nära Lund (Obs. Bot. 1749). D:r Montin fann den i Halland, mellan 

 Halmstad och Sperlingholm, enligt Retzii Observationes I, 1779. 



Såsom foderväxt förtjenar Bladvickern uppmärksamhet för sin fler- 

 årighet, sin bladighet och tätgrenighét; dessutom för sin förmåga att 

 utan stöd hålla sig upprätt; deremot blir den fortare styf eller träig 

 (Wahlb.). 



b) Blommorna enstaka, parvisa eller i korta klasar. Fröen mera 

 intryckta i baljskalen och dessa derigenom mera gropiga på 

 insidan (Vicia Riv.). 



