146 



från ryggen, upptill skäggigt under, annars glatt. Baljorna äro ut- 

 stående, svagt sraåludna, slutligen glatta och svartaktiga; de sakna skaft 

 (carpophorura); fröen äro klotrunda. 



Växer än (och mest) på åkrar bland säd (högre, enklare och upp- 

 rätare, likare Fodervickern o: V. segetalis Th.), än på torra backar, gär- 

 den och sandiga eller grusiga (betes)marker (lägre och vanligen utbredt 

 grenig, mera lik nästa art o: ^^ Bobartii Först.), i södra och raedlersta 

 Sverige. — Blommar i (Maj,) Juni och Juli; mognar mest i Aug. — 

 Utbr. nästan hela Europa, Caucasien. 



Redan RiviNus kände denna art och upptog den såsom Vicia an- 

 gustifolia (1691). 



9. Yårvickern eller Yialvickern 



(Vicia lathyroides L.) 



är ettårig, minst bland alla arterna (2 — 5 tura), vanligen grenig och 

 utbredd, mera sällan nästan enkel och upprat, något gråaktigt hårig; 

 den saknar nästan alldeles klangen. Bladen äro mest 2 — 3( — 4)-pariga 

 med vigglikt-aflånga och urnupna småblad; endast de nedersta äro 1 — 2- 

 pariga med nästan omvändt-hjertlika småblad; de sluta vanligen med en 

 udd, som sällan utväxer till ett enkelt (trådlikt) klänge; stiplerna äro 

 helbräddade. Blommorna äro enstaka, helt små, violetta. Fodrets tän- 

 der nästan lika stora, syllika. Stiftet liknar Sommarvickerns. Baljorna 

 äro temligen stora, stundom nära tumslånga, alltid glatta, slutligen 

 svarta, utan eget skaft (carpophorura); fröen något tärninglika, prickiga. 



Växer på backar och torra betesmarker, särdeles på sandgrund, i 

 Skåne (icke sälls.), Halland, Blekinge, på Öland, några ställen i Små- 

 land och Östergötland, vid Stockholm och Göteborg. — Blommar i 

 April eller Maj, (Juni). — Utbr. Europa undant. det allra nordligaste; 

 i Caucasien. 



Då Linné utgaf sin Flora Suecica kände han icke denna art som 

 svensk. Såsom sådan anmärktes den först af Retzius i Skåne (Vet. 

 Ak. handl. 1769). 



1 9. Ervuiu L. 



Fodret 5-klufvet (nästan lika stort som kronan). Stiftet trådlikt 

 och nära härsmalt (trindt), upptill nästan rundtom (svagt) sraåludet. — 

 Ettåriga, spensliga, slankiga och klängande, vanligen greniga örter med 

 nästan jeraubreda, vanligen trubbiga småblad och mycket små, blåhvita 

 blommor i långt skaftade klasar. 



