151 



tilltryckta skärmblad, de 2 yttre bladlika, de 4 inre tunnare och bil 

 dande liksom ett yttre blomfoder. 



1. Vanliga Ljungen 



(Calluna vulgaris Slsb. — Erica vulgaris L.)- 



En omkring fots- eller nära alnshög, risig buske med hård, svart- 

 brun rot, motsatta och tätt-4-radiga blad (hvarigenom grenarna, isynner- 

 het de blomlösa, bli liksom 4-kantiga) samt små men talrika, klas- 

 visa, ensidiga, glänsande rosenröda (stundom hvita) blommor. Bla- 

 den äro endast liniestora, smala, trekantiga, med pillik bas; blomskär- 

 marne alldeles pillika. Blommorna äro ensuraraa i skärmvecken. Både 

 foder och krona äro färgade, den sednare klocklik. Foderbladen torrt- 

 hinnaktiga och slutligen inkrökta, inneslutande det lilla (utvändigt hvit- 

 håriga) fröhuset. Ståndarknapparne äro smalt-äggrunda, tudelade med 

 parallela rum; bihangen jemnbreda, i spetsen kammlikt sargade. Fröen 

 äro nätlikt-gropiga, glänsande. 



Växer på mager, sandig mark, särdeles på hedar och andra öppna 

 ställen, men också i skogar och på berg, ymnig, utom på fjellen, der 

 den saknas i den egentligen alpina regionen. — Blommar bäst i sedn. 

 Juli, Aug. och är den sist blommande bland våra buskar. — Omvexlar 

 glatt eller smått hårig. Bladen bli stundom (såsom i skugga) glesare, 

 längre och utstående. — Utbr. Europa undant. södra Italien, Sicilien 

 och Sardinien, Grekland (och Turkiet); i nordligaste Amerika, på Island. 



Ljungen är bland de allra sällskapligaste växter och tillika en 

 bland de mest inkräktande. Mångenstädes är det den, som väsentligen 

 bestämmer hela trakters utseende. Dess mörkgröna blad bli under vin- 

 tern brun- eller rödaktiga och bibehålla sig länge sådana. Också de 

 små blommorna äro varaktiga (eternellartade), och Ljungen blir genom 

 dessa en ganska täck buske. Dessutom lemna de bien en riklig nä- 

 ring — ja Ljungen utgör under det den blommar, jemte Linden, biens 

 förnämsta honingskälla, men honingen blir mörk. Då busken blommar 

 rikligare än vanligt, väntar Isländaren sträng vinter. 



Till garfämne vid hud- och skinnberedning är Ljungen användbar 

 och t. o. m. bland de härtill tjenligaste växter. Också som färgväxt 

 förtjenar den uppmärksamhet; man har dermed, genom olika behandlings- 

 sätt, åstadkommit flera vackra bruna, rödaktiga, gula m. fl. färger på 

 ylle och siden. Rötterna lerana ett starkt material till korgar, och 

 buskens finare grenar äro bra till klädesviskor. Slutligen har Ljungen 

 på skoglösa trakter icke ringa värde såsom bränsle, ja den är, såsom 

 Dybeck anmärker, på vissa orter alldeles oumbärlig, "Dessa orter äro 

 isynnerhet Bohuslän, delar af Dalsland, Vestergötland, Halland och 



