154 



vackra grönska kläder pä många ställen mossiga och rauUrika bergs- 

 sluttningar, men dess rätta hem är i något fuktiga barrskogar, hvilkas 

 skugga den älskar. Mot dessas dystra grönska eller den nästan bruna 

 marken bryter sig den lifligt gröna Blåbärsbiisken behagligt, särdeles om 

 våren då den nyss utvecklat sina tunna, nästan genomskinliga, ljusgröna 

 blad. Och om hösten gör den sig bemärkt genom den rodnad, sora 

 dess blad antaga. 



Blåbär, h vilka i Götarike också kallas Slyngon (Småland), Slin- 

 nor (Vestergötland) eller Slundron (Halland), innehålla utom citron- 

 och äpplesyra äfven socker och gummi i den mängd att de bli både 

 välsmakande och närande. På dessa egenskaper bero också deras an- 

 vändning i hushållet. Man kan använda dem både färska, torkade och 

 syltade. Under vintern utgöra torkade blåbär en helsosam spis, vare 

 sig de nyttjas till soppor eller kakor, eller till mos, gröt o. d. Torra 

 blåbär äro lindrigt adstringerande. Saften är kylande och bra till 

 dekokt i febrar, hvadan också Blåbär finnas på apoteken (o: Baccse 

 Myrtilli Pharra.). Vidare kan man, genom att tillsätta socker och medelst 

 jäsning, bereda ett godt vin af blåbär; likaså bränvin. De skola ock, 

 efter olika behandlingssätt, färga blått, violett och rödt. I naturens 

 hushållning äro dessa bär vigtiga, såsom närande talrika orrar, tjädrar, 

 ripor m. fl. Det är isynnerhet i Norrlands och Vesterbottens vid- 

 sträckta skogar, som den rikliga tillgången på blåbär betingar dessa 

 fogelslags tillvaro i större mängd än kanske annorstädes. Få dessa 

 bär göra de sig goda dagar om hösten, de göda sig (saginantur) då 

 derraed säger Linné, och nära sig också af dem, ehuru torra, under 

 hela vintern. Och om icke Lapparne, fortsätter han, om hösten hade 

 tillgång på denna fogelmängd (foglarne komma då ned på marken för 

 att äta bären, fångas och dödas), skulle mångas magar i sanning stå 

 sig slätt då den tiden knappt några andra näringsmedel stå till buds. 

 Dessutom torka och förvara de dera till förråd under vintern och vå- 

 ren. Sådana torkade fogelbröst äro en gai.ska god spis äfven för an- 

 dra än Lappar, säger Linné, sora såsom vigtigaste proviant och i stället 

 för bröd medhade dylika på sina fjellvandringar. Han berättar också 

 (Flora Lappouica) huruledes Lappen med bär, isynnerhet blåbär, blan- 

 dade med det skinn (gräddan), som bildar sig på renmjölk då den 

 uppvärmes till ystning, tillagar sin läckra "kappatialraas", hvilken sedan 

 förvaras i renmagar och ätes såsom en bättre rätt. Men pä fjellcu 

 mogna icke bären och på de högre saknas växten alldeles (Whlnb.). 

 — F. ö. är hela busken användbar såsom garfämne vid läderberedning 

 och bladen kunna, torkade, nyttjas som thé. 



