165 



lunda kallade han Sibbaldian Jussiea, Diapensian Banisteria, Rhododen- 

 dron Michelia och detta slägte (Azalea) Dillenia, allt namn, hvilka han 

 sedan använde för helt andra slägten. 



6. RHODORACE^.. 

 Bloramorna 5-taliga. Kronan lossnande. Ståndarknapparne fastade 

 vid spetsen eller midten, utan bihang, bristande med porer i den tvära 

 (hornlösa) spetsen. Frukten ett 5-rumraigt, 5-skaligt fröhus, som brister 

 i de genom skalens invikta kanter bildade (dubbla) mellanväggarna och 

 alldeles blottar midtpelaren. — Småbuskar med täckta, nästan kottelika 

 (både blad- och blom-) knoppar, vexelvisa, läderartade blad. 



to. Rlioflodendron L. 



Blomkronan sambladig, trattlikt- klocklik, med 5-deldt bräm. Stån- 

 darne 10( — 5), något nedkrökta. Fröhuset uppbristande från spetsen; 

 fröfästena alltid vidväxta midtpelaren; fröen filspånlika. 



1. Lappska Fjellrosen 



(Rhododendron lapponicum Whlub. — Azalea lapponica L.). 



En liten (endast 3 — 5 turas) och vanligen till marken med kro- 

 kiga grenar så tryckt buske att föga mer än blad och blommor stå 

 upp öfver densamma. Bladen, hvilka mest sitta rosettlikt närmade i 

 grenspetsarne, äro ettåriga, vanligen omkring 4 linier långa och 2^ 

 breda, ovala, elliptiska eller nästan äggrunda, tätt riugpunkterade och 

 bli slutligen gropiga, på undre sidan nästan rostbruna. De unga bla- 

 den äro gulgröna, smågropiga; groparna ha i midten en hartsartad gul 

 prick, och äro täckta med ett litet rundt, genomskinligt fjäll, som slut- 

 ligen lossnar, hvarigenom groparne bli märkbarare, isynnerhet på bladens 

 undre sida. Blommorna röd violetta, 3 — 4 linier breda, sitta på hårfjäll- 

 klädda skaft, hvilka utgå 1 — 3 i grenspetsarne inom bladen och äro 

 längre än de. Blomfodret är också fjälligt samt håruddigt. Ståndarne 

 oravexla 10 och 5. 



Växer på de högre fjellen i Luleå och Torneå Lappmarker, på 

 torr och stenbunden mark. — Blommar i Juli. — Utbr. Lappland, 

 Gudbrandsdalen i Norge, arktiska Eyssland, Island, Grönland, Norra 

 Amerika, Beeren-Eiland (Malmgren, 1864, nordligaste växstället). 



Denna lilla men genom sina blommor täcka buske, som hos oss 

 ersätter andra länders mera prunkande "Alprosor", är ännu icke känd 

 för någon egentlig användbarhet, ehuru bladens beska och adstriuge- 

 rande smak och deras, dä de gnuggas, något balsamiska lukt ge an- 



