177 



Utbr. raedlersta och östra Europa, Götarike, södra Norge, England, 

 Italien ; Bithynien. 



Redan O. Eudbeck d. ä. kände Kärrtöreln som öländsk; ban upp- 

 tager den i sin Hortus Botanicus (1685) såsom Tithymalus maximus 

 oelandicus. Också Broraelii Cbloris Gothica (1694) nämner den (o: 

 Tithymalus palustris Bauh.)- Linné fann växten både på Öland (Ottenby 

 äng, beskr. Ölands-resan sid. 91) och Gotland. Han beskrifver den 

 också, jerate de båda vanliga arterna, i korthet i Flora Sueciea (han 

 kände endast dessa tre arter som svenska), anmärkande att de blom- 

 mor, som först utslå, äro 5-körtlade ståudarblommor, men sednare blom- 

 mor tvåkönade och 4-körtlade. Swartz iakttog likväl, att dessa sist- 

 nämnda blommor äro dels tvåkönade dels endast spirblommor, båda de- 

 larne med än 4 än 5 svepekörtlar. 



2. Vanliga Törela 



(Eiiphorl)ia Heliosoopia L.) 



är ettårig, vanligen 5 — 10( — 15) tum hög, matt gulgrön, med enkel 

 eller icke mycket (ofta tvä-)grenig, glatt eller gleshårig stjelk. Bladen 

 äro vigglika eller omvändt-äggrunda, upptill småsågade, i spetsen van- 

 ligen intryckta; svepebladen omvändt-äggrunda, nedtill nästan gula. 

 Blomställningen är 5-strålig; strålarne bilda 3-greniga knippen med (en 

 eller två gånger) tudelade grenar. Fröhusen äro släta. Fröen nästan 

 klotrunda, nätlikt-gropiga, bruna. 



Växer, såsom ogräs, i trädgårdar, på åkrar o. a. odlade ställen 

 (till Ångermanland och Jemtland, men nästan icke i bergstrakter). — 

 Blommar bäst i Juli och Aug. ; mognar från medl. Juli till hösten. — 

 Utbr. hela Europa, Caucasien, norra och medlersta Asien, Japan; i Al- 

 gerien, på Canariöarne, Madeira; naturaliserad i norra Amerika, på Gap 

 och S:t Helena. 



Liksom våra Euphorbier i allmänhet, har icke heller denna art 

 något prunkande utseende, men väcker dock en viss uppmärksamhet 

 genom sin symmetriska byggnad, regelbundna grening och gulaktiga 

 grönska. Dess hvita saft (mjölk) är, i likhet med de andra arternas, 

 ganska skarp och frätande och brukas att stryka på vårtor, liktornar 

 och räformar; och som denna art allmännare än någon annan begagnas 

 härtill, får den företrädesvis benämningen Eäformgräs (annars Räf- 

 mjölk). Då kor, såsom stundom händer, äta örten, får mjölken en 

 vedervärdig smak. 



De äldste botanisterna (Theophrastes, Dioscorides) kallade denna 

 växt rixtviialog TjkLOGKontog "emedan den vänder sin blomställning 

 med solen" (Diosc), hvilken benämning Bauhins Pinax (1623) bibe- 



Nyman. Sv. Fanerog. II. 1* 



