186 



Växer vid stränder, kanaler o. d., på lösare mark, helst bland 

 buskar o. a. större växter, i södra och medlersta Sverige, men teraligen 

 spridd. — Blommar i Juli, Aug. Kodnar mot hösten. — Utbr. norra 

 och medlersta Europa, Caucasien. 



Storskräppan är bland våra största örter och förtjenar kanske mer 

 än Vattenskräppan att utmärkas såsom den största af Rumex-arterna 

 (maximus); de breda bladen göra den nästan ansenligare än förestående 

 art. Fries utredde lyckligt båda arterna i sina Novitier; denna hade 

 han anmärkt isynnerhet vid Stockholm pä Djurgårds-stränderna ("in ripis 

 pinguibus inter Alopecurum nigricantem"). Och redan i första upp- 

 lagan af sin Handbok (1820) upptog Hartman Storskräppan, ehuru 

 såsom R. acutus (han fann den vid dåv. Fatburssjön å Södermalm). — 

 Också båda dessa arter (Vatten- och Storskräppan) lära kallas Häst- 

 skräppor (Whlnb.). — Storskräppaus rot är utvändigt brun, inuti ljus- 

 gul, luktlös, lindrigt besk. Den har, såsom dekokt, använts isynnerhet 

 mot utslag o. d., utvärtes också mot skabb. Bladen lära innehålla nå- 

 gon syra. 



3. Hästskräppan 



(Rumex Hippolapathum Fr.) 

 blir vanligen omkring 2 alnar hög och har omkring ^ tum tjock, inuti 

 gulaktig rot och något gulaktigt gröna men slutligen rödaktiga blad, 

 de vid roten nästan triangellika, stora (icke sällan öfver handsbreda); 

 inre kalkbladen slutligen hinuaktiga och nätädriga, helbräddade, triangel- 

 likt-äggrunda, breda (2| linier), alltid bara; nöten långsträckt och smal- 

 nande mot båda ändarne, stor. 



Växer på stränder, isynnerhet i medlersta Sverige (i Skåne endast 

 på ett ställe vid Köpingeån). — Blommar i Juli, Aug. — Utbr. norra, 

 medlersta och östra Europa, Caucasien, Siberien, arktiska Amerika; upp- 

 tages ock för Catalonien och Syrien. 



Hästskräppans rot är utvändigt svartbrun, inuti höggul, har besk 

 och bitter smak, och är så adstringerande (sammandragande) att dekokt 

 derpå svartnar med vitriollösning. Den kan torkas och dekokt derpå, 

 såsom ett husmedel, användas (både in- och utvärtes) mot rötsår, skör- 

 bjuggartade svullnader o, d., hvaruti den berömmes. Torkad, lemnar 

 den också ett tandpulver, som stärker tandköttet och renar tänder och 

 mun. Man kan också lägga den i bitar skurna roten på rödt vin för 

 att dermed gnida blödande eller slappt tandkött. — Växtens artnamn 

 grundar sig derpå att den hos de gamle botanisterna, ända frän Dio- 

 scoRiDES, upptages, beskrifves och tecknas under benämningen Hippola- 

 pathura (iTtTtog -^- häst). 



