190 



den först som svensk. Wahlenberg, som i "den märkvärdiga Pålköps- 

 skogen vid Helsingborg "erhöll originalet till teckningen i Svensk Bo- 

 tanik, anmärker om Skogsskräppan att den är särdeles gles och spenslig, 

 en skuggväxt, som dessutom till skydd, på det mest utåtvända kalk- 

 bladet erhållit en knöl, nästan lika bred som bladet, ehuru dess frön 

 äro ganska små och smala, under det den nordligaste arten (R. dome- 

 sticus), som har så stora frön att de tjena menniskor till föda, saknar 

 alla dylika skyddsknölar på sina stora kalkblad. Han anser detta stå 

 i sammanhang med den större "must", som i de nordliga trakterna al- 

 drig kan saknas under den korta sommaren och hvilken ger de nord- 

 liga arterna en större "inre halt". Dereraot saknar denna all egentlig 

 användbarhet. 



* Rumex glomeratus Schreb., som har de nedre bladen nästan äggrundt-lan- 

 settlika och de inre kalkbladen alla knölbärande, växer sälls. i Skåne, på fuktiga stäl- 

 len; annorstädes knappt vild. — Blommar i Juli, Aug. — Fries anmärkte först arten 

 som svensk (Novit. ed. 2). 



8. Hafsskräppan 



, (Rumex inaritimus L.) 



blir merendels endast fotshög och har gul, i midten purpurröd rot, 

 nästan upprat eller m. e. m. nedtryckt och grenig stjelk eller stjelkar, 

 smala, jemnbreda, vanligen mycket vågiga blad, tätt närmade blom- 

 kransar, långt borsttandade, slutligen gula, äggrundt-lansettlika inre kalk- 

 blad, alla knölbärande, och gula nötter; vanligen äro kalkborsten endast 

 två på hvar sida. 



Växer på och vid stränder (både salt- och sötvattens-), i södra * 

 och medlersta Sverige, särdeles på Skånes och Blekinges sandiga kuster 

 .och vid de stora sjöarue i medlersta Sverige, men också alldeles ini 

 landet såsom i Skåne och Östergötland. — Blommar bäst i Juli, Aug., 

 men också längre. Yngre är växten ljusgrön, men blir då den mognar 

 alldeles gul (o: E.. aureus With.). — Utbr. Europa undant. det allra 

 nordligaste och Portugal, nästan hela Italien, Grekland, Turkiet; i Cau- 

 casien, vestra och södra Siberien. 



Hafsskräppan är utmärkt såväl för sina långa och få kalkborst, 

 som sina smala och vågiga blad och sin slutligen nästan guldgula drägt. 

 Bladen likna något Färg-Eesedans (R. Luteolte) och växten tyckes verk- 

 ligen hysa något färgämne liknande dennas. Blomkransarne bli, isynner- 

 het de öfre, slutligen så täta och invecklade i hvarandra att de icke 

 kunna redas; der de då ligga samraangyttrade i strandens tångbäddar 

 kan man tycka sig se "någon hastig likhet med en mängd långbenta 

 hafsin sekter". 



