192 



tider iakttagna och uppställda raellaDarterna (hybriderna) betraktas i 

 sammanhang med de sedan gammalt bekanta arterna. 



b. Acetosa T. Bladen pil- eller spjutlika; de inre kalkbladen 

 helbräddade, icke knölbärande; roten mångårig. — Tvåbyggare, 

 med syrlig smak (o: Syror). 



9. Ängssyran 



(Rumex Acetosa L.) 

 är icke sällan alnshög, men spenslig, något rödaktig, med vanligen pil- 

 likt-äggrundt-lansettlika blad och slutligen rundade, hinnartadt-tunna inre 

 kalkblad. 



Växer på torra väg- och åkerkanter, ängar och annan gräsmark, 

 allmän. — Blommar i (Maj,) Juni, Juli. — Får i fjelltrakterna ägg- 

 rundt-pillika blad (o: Eumex arifolius Frist. E. Fr.). — Utbr. nästan 

 hela Europa, Caucasien, Siberien, på Kamtschatka; i det nordligare 

 Amerika, på Island; (i Chili och på Cap). 



Denna art är en bland de allmännare växterna på torra ängar 

 och ängsbackar, der den gerna blandar sig bland andra örter och gräs, 

 resande sina rödaktiga toppar mellan Prestkragar och Darrgräs eller 

 öfver Blåklockor och Slåsskämpar. Oaktadt sina sura blad, eller snarare 

 just för dem, betas den begärligt af både boskap och häst, hvilka finna 

 sig väl deraf. Växten bör derföre vårdas eller sås på betesmarker. 

 Bladens syrliga smak beror på ett salt, som liknar cremor-tartari men 

 är surare och lättlöstare i vatten, och hvilket gör bladen läskande, ky- 

 lande, antiseptiska (motverkande röta), och därigenom verksamma mot 

 skörbjugg. Man använder helst den utpressade saften, ensam eller med 

 vassla och Skedört. Krossade bladen kunna med nytta läggas på rötsår 

 eller, lagde på vin, begagnas att gnida tandköttet med vid skörbjugg. 

 Slutligen äro också bladen användbara i köket, stufvade, ensamma eller 

 med spenat o. d. eller till soppor. Till mat begagnar man likväl helst 

 den under benämningen Spansk Syra odlade växten, som är större och 

 mjukare. Men vid torka mista bladen nästan alldeles sin syra. Det 

 är också med bladen till den större fjellvarieteten, som är vanlig i 

 Lappland ("Acetosa major vaexer ther och i een ganska staor ymnog- 

 heet" omtalar redan Samuel Rheen, pastor i Pite-Lappmark, i Schefferi 

 Lapponia), och hvilken der kallas Juemo eller Joemo, som Lapparne till- 

 reda sin Juemomelke eller sura rehnmjölk. Linné beskrifver tillred- 

 uingssättet i sin Flora Lapponica: bladen kokas under 6 eller 7 timmar 

 till sirups konsistens under det mera blad lägges i, och sedan massan 

 kallnat blandas den med mjölk. Han tillägger att denna mjölk har en 

 behagligt syrlig smak och ätes med välbehag af alla, gamla och unga. 



