198 



Växer på sank eller fuktig mark, helst vid stränder men också 

 på åkrar, i gropar o. d., i södra ock medlersta Sverige. — Blommar 

 i (Juli) Aug. (Sept.). — Utbr. Europa undant. det allra nordligaste och 

 Italiens öar, Grekland, Turkiet; i Caucasien, Siberien, Ostindien och 

 China, på Java och N. Holland; i Chili. — Mildknäan omväxlar lika- 

 ledes till storlek, men är i allmänhet mindre än föregående art och 

 spensligare, med tunnare blad och smalare blomax. Detta gäller allra 

 mest om dess underart Polygonum minus Huds. 



Liksom nästan alla Polygoiia är också Mildknäan vanligen säll- 

 skaplig. Till egenskaper liknar deu de båda förestående arterna, med 

 hvilka den hos oss länge var förblandad, (kanske också med nästa art, 

 hvilken den ibland temligen liknar). Dessa tre arter komma hvarandra 

 i sjelfva verket mycket nära och variera högeligen (kanske ock hybri- 

 disera). I sina bäst utvecklade, mera typiska former äro de likväl icke 

 svåra att åtskilja. Fries har i sin Mantissa II kritiskt och mouogra- 

 fiskt bearbetat hela denna artgrupp och sökt utreda dessa växters hi- 

 storia och nog invecklade synonymi. 



6. Bitterknäan 



(Polyg-onuni Hydropiper J-.) 

 har lansettlika, vågiga blad, borstkantade stipelslidor, glesa, smala och 

 slaka, körtelknottriga blomax, samt gul- eller rödaktiga, vanligen 6- 

 ståndrade blommor med icke sällan 4-delad kalk. 



Växer på våta eller tidtals öfversvämmade ställen, såsom vid vä- 

 gar, i diken, allmän. — Blommar bäst i Aug., Sept. — ■ Utbr. nästan 

 hela Europa; Caucasien, Siberien, N. Amerika (Canada o. a.); i Algerien, 

 pä Madeira, Island. 



Bitterknäan omvexhir till storleken, men är utmärkt bl. a. genom 

 de vågiga bladen och den brännande-skarpa smaken (o: Vattenpeppar, 

 Bitterblad). Den uppträder merendels talrikt och sällskapar gerna 

 med Brunskäror, Svalting o. a,, som tycka om väta. Sednare på hö- 

 sten blir hela växten brunröd. 



För sin skarpa, pä tungan brännande smak får Bitterknäan stå 

 orörd af kreaturen; också håller deu längre än flertalet växter ut med 

 sin blomning. Den är så skarp, att den, krossad och lagd pä huden, 

 kan uppdraga bläsor och stundom begagnas i stället för Altgräs. Också 

 Bitterknäan färgar ylle gult då det kokas med färska örten och alun. 

 Dess med vatten utspädda saft lärer borttaga solbränna och fräknar, 

 hvadan växten ibland kallas Jungfru tvål (och Vatteusåpa). Redau 

 de gamle botanisterna (t. ex. DoDONseus, 1583), benämnde den, för 



