216 



Rödmållan, som också kallas Svinmålla, kan nyttjas till grön- 

 kål. Fåret och svinet äta den, och att växten skulle vara skadlig för 

 det sednare är ' ogrundadt. Den är ömtålig mot höstkylan ("dör vid 

 första frost", perit a primo gelu: L.). 



2. Blåmållan 



(Chenopodiuni glaucum L.) 

 är vanligen ra. e. m. utsträckt på marken med utbredda grenar, men 

 stundom blir den mjuka, vattiga och rödstrimmiga (slutligen alldeles 

 röda) stjelken upprat. Bladen äro elliptiska eller nästan lansettlika, 

 trubbiga, glest bugttandade, under blågråa och mjöliga med rödaktiga 

 ådror. Blomknippena bilda upptill bladlösa klasar. Fröen äro släta, 

 glänsande, dels stående dels liggande. 



Växer på vägar, gator och gårdar, helst på vattnade ställen, mera 

 sällan vid stränder eller på annan fuktig mark, i södra och raedlersta 

 Sverige. — Blommar under Juli till Sept., Oct. — Utbr. nästan hela 

 Europa, Caucasien, Siberien; dessutom (inkoml.) i N. Amerika, på Cap 

 och Nya Zeeland. 



Om både Blåmållan och Rödmållan (förestående art) kan anmär- 

 kas att de på Linnés tid växte rikligt "på Stockholms gator". Den 

 förra var der "frequentissimum" och den sednare förekom "copiose" (L. 

 Fl. Suec). "Gräset" på gatorna bortrensades den tiden icke så noga 

 som nu. 



b) Frukterna alla stående (på kant), längre än blomkalken. 

 Märkena långa. Roten mångårig. — Agatophyton Moq. 



3. Henriks-mållan 



(Chenopodium Bonus Henricua L.) 



blir omkring fots- eller alnshög, upprat, med långt men något lutande, 

 sammansatt, nästan bladlöst blomax; isynnerhet yngre är den alldeles 

 mjölig. Roten är tapplik. Bladen äro spjutlikt-triangellika, helbräddade, 

 under mjöliga. Blomknippena äro täta. Fröen släta och glänsande. 



Växer vid vägar och byggnader, på åkerrenar, grusmarker och 

 gärden, i södra och medlersta Sverige (allm.). — Blommar under som- 

 maren. — Utbr. genom Europa undant. det allra nordligaste; i vestra 

 och södra Siberien, N. Amerika (inkoml.). 



Bland slägtets arter utmärker Henriks-mållan sig strax med sin 

 mångåriga rot och sitt långa blomax, som ger den ett visst stolt ut- 

 seende (o: Stolt Henrik). Benämningen Bonas Henricus (God Hen- 

 rik) är gammal (Trag.), liksom Dodonaei (1583) Tota bona, neral. 



