231 



och breda, nästan köttiga. Frukten ett m. e. ni. ägglikt oUipsoidiskt, 

 trindt, spctskrönt ollon, d. v. s. en nöt med läderartadt skal och ned- 

 till innesluten i en slags skål, bildad genom det utväxta och hårdnade 

 svepet med dess sammanväxta skärmar. — Bladen dubbelvikta i knoppen. 



1. Eken 



(Qiicrcus R()l}ur L.). 



Ett väldigt, vid medelåldern stundom ända till 100 fot högt träd 

 med en 3 till 5 fot bred stam, som hos äldre träd kan bli dubbelt 

 bredare. Vanligen når dock, särdeles der pålroten snart möter berg, 

 den ganska staika, ra. e. m. knöliga, nästan jerantjocka stammen icke 

 någou särdeles höjd innan den bildar krona; endast i tätare skogar 

 grenar den sig först vid 40 till 50 fets höjd från marken. Grenarne 

 äro starka, bugtigt-vridaa och utbreda sig vidt och nästan vågrätt åt 

 alla sidor, bildande en tät men vanligen något oregelbunden krona. 

 Veden är mycket hård, blekbrun. Barken är hård och tjock, yngre 

 rödbrun, slutligen gråbrun; den spricker i breda rumnor. Bladen äro 

 3 — 5 tum långa, nästan lädcrartade, bugtbräddade; stiplerna hinnaktiga, 

 långa och smala. Ståndarhängena utvecklas vanligen ur egna kno])[)ar 

 nedom bladen och äro merendels 10- till 15-bloramiga; blommorna gula. 

 Spiraxen ur de unga skottens bladveck; blommorna äro små, nästan 

 purpurröda. Ollonen äro I — ^ tum långa, glänsande-släta, nästan läder- 

 bruna. — Eken växer märkligt till omkring 400 år, men kan bli ändå 

 äldre (500 år eller mera); dess eller virkets egentliga mognailstid är 

 dock vid 160 års ålder eller mera. Bär siillan ollon innan den upp- 

 nått 40 eller 50 år. 



Växer i skogar eller bildar ensam lundar eller mindre skogar. — 

 Blommar i Maj. Mognar i börj. October; ollonen uedskakas mest genom 

 höststormarna, men gro vanligen först våren dei'på. — Egentligen ega vi 

 två slags Ek, hvilka många botanister betrakta som egna arter, neinligcn: 



Vanliga Eken, Sommareken (Quercus pedunculata Ehrh.), med 

 nästan omvändt-äggrunda, glest-bugtbräddade, mycket kort skaftaile blad, 

 och smalare, nästan ellipsoidiska, ollon på långt skaft. Den växer 

 (mest på bergig mark, skogsängar o. d.) i södra och medlersta Sverige 

 till 60° eller mera. Nordgränsen är på Gestriklands kust, Ilille socken, 

 IJ- mil norr om Gefle, på holmarna i Ava-ån, lat. 60 47 . Eran hol- 

 marna i Dal-elfven (lat. 60° 12'), By socken, går den genom nedre 

 Vest manland och Nerike till Vermland, i hvars östra del den knappt 

 går högre än Venern (utom i Ullerud socken); i i\en vestra delen går 

 den högre och har der vid sjön Fryken (60" lat.) sin vestra nordgräns. 

 — Dea sista ek Linné såg under sin resa raot norden var vid gran- 



