261 



satta för solvärraa, men derjerate lida af en så beständig grundkyla att 

 vi i dessa förenade oraständioheter torde kunna spåra orsaken till en så 

 egen växtform, säger Wahlenberg i Svensk Botanik (der han skildrar 

 växten till Lsestadii teckning), och han anser det icke osannolikt att 

 man i denna buske skulle kunna erhålla ett särdeles godt surrogat för 

 kinabarken. Fries uppgifver att busken kan planteras till låga häckar 

 i stället för buxbom. 



Linné upptäckte Odonvidet i Lappland och bestämde arten i sin 

 Flora Lapponica, men först Wahlenberg beskref (och tecknade) den 

 närmare i sin. Det varierar mindre än Pil-arterna i allmänhet, men 

 alstrar, enligt Andersson, med andra arter åtskilliga hybrider, bland 

 hvilka med Band videt S. finnmarkica Fr. (sälls. i Pite-Lappmark och 

 vid Piteå stad), med Risvidet S. hirtula Ands. (Torne-Lappraark och 

 vid Piteå) och med Krypvidet S. aurora Laest. (Piteå). 



e. Fje 11 pilar (Chamelices) Fr. Hängena från (de unga) års- 

 skotten; blomskärmarne vanligen mörkbruna. Ståndarknap- 

 parna mörknande, under blomningen icke sällan blåaktiga. 

 Stift och märken smala, de sednare vanligen klufna. — 

 Buskar. 



22. Gråpilen 



(Salix glauca L.) 

 blir vanligen omkring 1 eller 2 ( — 3) alnar hög och har de äldre 

 (årsgamla) smågrenarne glänsaude-svartaktiga. Bladen äro vanligen nära 

 1 — I tum breda, ovala eller lansettlika, helbräddade, m. e. m. gråaktigt 

 silkesludna och blåaktiga, men variera mycket (såsom smalare och glat- 

 tare, under hvitaktiga eller isgrå). Hängena sitta på långa och stor- 

 bladiga skaft (sidogrenar). Fröhusen äro alltid tätt-hvitulliga, omkring 

 3 linier långa, och nästap sakna både skaft och stift. 



Växer allm. i Lapplands och norra Sveriges fjelltrakter och vid 

 fjellvattnen i somliga skogstrakter (till ned i Dalarne och Vermlands 

 bergslag). — Blommar i Maj, Juni, samtidigt med bladens utveckling. 

 — Utbr. Alperna och Pyrenéerna (sälls.), Norge, norra Sverige, Lapp- 

 land, Samojedien. 



Också denna, i våra fjelltrakter ytterst ymniga, art omvexlar be- 

 tydligt till storlek och blad, men igenkännes likväl vanligen med lätt- 

 het på sina bra beständiga blomdelar. De tjocka och trubbiga frukt- 

 ämnena äro typiskt alltid beklädda med en hvit och tät ull, som i 

 början nästan döljer det rödaktiga märket och bryter sig väl mot de 

 bruna skärraarne. Ståndarbloramorna ha två körtlar, båda tudelade 



