267 



LXXVII. EETOLIHEiE. 



fl. AliiBis L. 



Ståndarblomraorna vanlig-en 4-delacle; ståndarne 4, med tvårura- 

 miga knappar. Spirhängena äggruudt-ellipsoidiska, med 2-blon3raiga, 

 tegellagda, rundadt-triangellika, små skärmar och derunder några (2 — 4) 

 mycket mindre (o: antydning till blomkalk); dessa skärmar till- och 

 sammanväxa sedan, hårdna och bilda den mogna kottens fjäll. Frukt- 

 kottarna rundadt-ellipsoidiska, med träaktiga, bredt-spadlika, upptill 

 tjockare, i spetsen kort-4 — 5-flikiga, varaktiga fjäll. Nötterna ovingade, 

 2-rummiga, med hårdt, träaktigt skal. — Träd med mycket tidig, blad- 

 lös blomuins,-. Hängena i greniga, nästan knippelika klasar, båda slagen 

 bildade om hösten och bara under vintern. Knopptäcket ensamt, hop- 

 viket; de unga bladen dubbelvikta, 



1. Alen 



(Alnus glutinosa Yv.) 

 kan bli ett 20 — 30 alnars (eller högre) träd med 15 tums (eller bre- 

 dare) stam, som vanligen är vresig, men hos gamla alldeles obehindradt 

 och oskadadt uppväxta träd icke sällan rak och vacker (något eklik). 

 Den har mycket och djupt sprickig, slutligen svartbrun bark, temligeu 

 gles och smal krona, hvars grenar bilda liksom skilda våningar, och 

 rundadt-omvändt-äggrunda, i spetsen tvära eller intryckta, mörkgröna 

 och yngre klibbiga (o: Grön-Al, Klibb-Al), under i åderveckeu skäg- 

 giga blad, hvilka bibehålla sig till sent på hösten. Hängknippena och 

 bladknopparne äro rödbruna. Ståndarhängena omkring 2 — 3 tum långa. 

 Blomkottarna små, mörkt purpurröda. Fruktkottarna mörkbruna, | — § 

 tura långa. — På sank mark med dybotten blir roten stympad och 

 växten buskig; på stränder med grusbotten har trädet pälrot och blir 

 högväxt (Dir. Stenberg). 



Växer allmän vid stränder, i kärr o. d. till upp i Vermland, Da- 

 larne och Ångermanland, till omkring 63°; egentliga nordgränsen är 

 nära Örnsköldsvik (vid Bolll)Prgen vid Ljusnan: Htn). — Blommar ti- 

 digt om våren (Mars, April), långt innan bladen utslå. Mognar sent 

 om hösten (i October eller November), och de små nötterna lossna van- 

 ligen under vintern ur kottarna, hvilka sedan qvarsitta länge tomma på 

 trädet. Om vintern ser man derföre icke sällan Alens "frön" ligga på 

 snön. Då denna smälter, draga de sig med snövattnet ned i marken 

 eller flyta om våren på vattenpussarne. — Har stundom (vid sjön Yn- 

 gen i Vermland) parklufna blad (o: Betula laciniata Thb.). Om denna 



