268 



sällsynta vanetet berättar Liljeblad: "Ett enda, tvåstammiot träd, fun- 

 net vid sjöstranden och nu flyttadt upp till hemmanet Löfnäs (nära 

 Philipstad), hade jas^ tillfälle att bese år 1797. Det var till stam, 

 bark och trädart alldeles lika med allmänna alen; men löfven så flikiga 

 att de mer liknade ek än al, äfveu ovanligt klibbiga, men till sin textur 

 och åderfördelning voro de lika med alens. Trädet var ungt, 7 ä 8 

 alnar, ännu utan blommor och frukt, slog liksom alen omkring sig rot- 

 telningar, hvars löf voro mindre deldta, aflånga, inskurna och tandade, 

 alla spetsiga". — Utbr. nästan hela Europa; i Caucasien, Siberien. 



Bland våra träd gör Alen sig lätt bemärkt med sitt mörkgröna 

 bladverk och sin isynnerhet på äldre stammar nästan svarta bark. Hela 

 dess utseende har något allvarligt, varaktigt, och den blir sålunda en 

 behaglig motsats till de andra löfträdens gladare och lättare grönska, 

 vare sig att den reser en vacker, vanligen något spetsig krona, eller 

 bildar endast lägre . buskverk. — Alens rötter ha icke sällan masur- 

 artade knölar (stora och märkliga sådana, från Skellefte, sågos på 

 Utställningen i Stockholm 1866); dess ved rodnar då den blottas. 

 För öfrigt igenkännes trädet, t. o. ra. under vintern, på den violett- 

 bruna, vårt- (lenticell-)beströdda unga barken, på de hårda, nästan vio- 

 letta, liksom vaxade knopparna och på de mörkbruna hängena, hvilka 

 också genom ett dylikt vax- eller kådartadt öfverdrag äro utmärkt väl 

 skyddade mot väta. Dessa hängen börja synas redan på sommaren, så 

 att de äro utbildade innan vintern, ehuru de icke öppna sig förr än 

 våren derpå. Detta sker, såsom vi veta, långt innan bladen utslå, och 

 ett alträd, med sina merendels talrika, brun- och gulaktiga, pollenrika 

 hängen på de bara grenarna, är då en bland de egendomligare typerna 

 i vår-vegetationen. Bladen äro, såsom vi också veta, klibbiga, särdeles 

 strax de utslå, då de också lukta starkare. Och nya blad tillkomma 

 amånigom under sommaren ända tills höstkylan inträder, då Alen bibe- 

 håller sin gröna drägt lika vacker ända till dess starkare köld dödar 

 bladen, hvilka således icke, såsom hos flera andra träd, förändra färg 

 innan de affalla. Kottarne äro under sommaren gröna och glänsande, 

 men mörkna mot hösten och bli slutligen nästan svarta. De sitta, så- 

 som vi omtalat, länge qvar på trädet, så att man på samma gren kan 

 få se än både gamla och unga kottar, än torra och tomma kottar bland 

 de blommande hängena. — Den ur fröet nyss utvecklade växtens blad 

 likna Björkens på samma stadium, ehuru något större. Vid 50 eller 60 

 års ålder är trädet utväxt. 



Alens ved är mjuk, lätt och vacker (rödådrig) men skör, hvadan 

 den icke passar till sådana arbeten eller redskap, som fordra ett star- 

 kare eller segare virke, men deremot bra till en del möbler, instru- 



