269 



raenter o. d. emedan den låter väl betsa sig. Det raasurerade virke, 

 som roten vanligen lemnar, är särdeles vackert till inlägg och fanerin- 

 gar. Härtill bör virket skäras i skifvor medan det är alldeles färskt. 

 I luften motstår alvirke mycket illa röta och omvexling mellan väta och 

 torka; ruttnar alltså snart under bar himmel. Deremot bibehåller det 

 sig mycket länge dä det ständigt är under vatten; till undervattenspälar, 

 purapstockar, vattentrumraor och rännor under jord äro alstammar så- 

 ledes ypperliga. Husen i Venedig lära till stor del vara byggda på 

 alpålar. — Såsom bränsle är Alens ved sämre (mindre värmande) än 

 Björkens, men ändå bland de bättre bränsle-slagen; den ger goda kol 

 och god aska. De i Skåne o. a. mycket allmänna, både lätta och 

 starka träskorna, göras nästan endast af al. — Albark är användbar vid 

 färgning. Med alun ger den ylle tegelröd och med smedslagg eller 

 jernvitriol svart färg. Men man bör taga yngre bark. Skinn svärtas 

 också raed albark, bresilja och vitriol, kokade i vatten. På somliga 

 ställen bruka bönderna svärta med al- och ekbark och den svarta mylla, 

 som i alkärr bildas genom bladens multning. Med al- och ekbark och 

 lut erhåller man brun färg till linne o. s. v. Såsom varande mycket ad- 

 stringerande (sammandragande) är albark också användbar vid garfning; 

 äfven bladen lära kunna begagnas dervid. Behandlade med albarks- 

 dekokt m. m., kunna hårda träslag erhålla ebenholts-svärta. — Gröna 

 ätas bladen både af häst och boskap; torkade kunna de nyttjas till 

 gröpe åt kor, och blandade med agnar och mäsk äro de en god näring 

 för svinet. Till torkning böra de samlas i slutet på Juli eller början 

 på Augusti. — Fröen ätas gerna af Grönsiskor. Kottarna, afplockade 

 ännu gröna och sedan torkade, äro till åtskilligt nästan lika bra som 

 galläpplen, såsom till bläck eller i färgerier. Alpinnar skola kunna 

 hindra dricka att surna och smör att härskna, och alruskor sägas för- 

 drifva råttor. — Trädet hindrar icke gräsväxten, bevarar och binder 

 stränder vid rinnande vatten, och i alkärr är jorden vanligen god och 

 duglig till odling. 



2. Årren eiier Åldern 



(Alnus incana W.) 

 är ett mindre, smärtare och i allmänhet rakare träd än Alen, med slät, 

 gråaktig bark och vackrare, regelbundnare krona. Den har äggrunda 

 eller äggrundt-ovala, spetsiga, teraligen ljusgröna, under gråaktiga och 

 håriga men hvarken skäggiga eller klibbiga blad (o: Grå-Al, Hvit-Al). 

 Hängen och kottar äro något större än hos Alen, de sednare kortare 

 skaftade. — Enligt Dir. Stenberg har Ärren vågräta rötter, som gerna 

 bilda skott. 



