270 



Växer allmän i Lapplaud, Vesteibotteu och det nordligare Norr- 

 land, varande i dessa trakter lika yranig vid stränder och vattendrag, 

 som Alen längre söderut, der åter Ärren blir sparsammare eller intager 

 mera högländta, torrare ställen, der den blir vackrast och bäst utveck- 

 lad ("särdeles på de bergåsar som stryka ini landet"). På detta sätt 

 växer den, utom i Norrland, mest i Nerike, nästan hela Vermland och 

 Dalarne; vidare i norra Vestraanland och dito Upland ; sydligare går 

 den icke på denna sidan, men uppträder äter i vestra och södra Öster- 

 götland, sträckande sig vidare till Smålands och Yestergötlands hög- 

 trakter, Bohuslän och Wessige i Halland. — Ärren tillhör nästan en- 

 dast det norra och medlersta Europa samt Ryssland. 



Blommar i Mars, April något tidigare än Alen. Mognar också 

 tidigare, icke sällan |-edan i Aug., Sept — Varierar med hårigare och 

 glattare blad. — Förekommer på ett ställe i Verraland med nästan par- 

 delade blad. Denna varietet eller snarare missbildning har beskrifvits 

 såsom egen art (o: Betula pinnata Lundmark), och i Liljeblads Flora 

 upptages den under benämningen Eönnal, emedan bladen skola likna 

 Rönnens ("tros ha tillkommit af Alnus incana J och Sorbus aucuparia 

 S" ; utseendet är mest af Alnus incana eller något af Hagtorn"). Bla- 

 den på ex. i Herb. Norm. likna nästan Oxel-blad men äro mindre, hå- 

 riga på båda sidor. På D:r J. D. Lundmarks teckning i V. A. H. 

 1790 äro bladen något oordentligt parbladiga ; småbladen upptill glest 

 sågade, basen vigglik och helbräddad. Trädet upptäcktes vid Lesjöfors 

 bruk, 3i mil norr om Philipstad, bland Rönn och Ålder. "Bladen 

 likna mycket den förras men äro kortare och blommorna äro Ålderns 

 ehuru hälften mindre". Pä stället äro flera träd af detta slag; stam 

 trädet är omkring 10 alnar och de andra mindre. Enligt Lundmarks 

 "Beskrifning på ett nytt svenskt träd, Betula pinnata, funnit i Verra- 

 land". Beskrifningen (a. st.) är kort. 



Ärren liknar till egenskaper och användning i allmänhet Alen, 

 men dess ved är hvitare, segare och något hårdare än dennas och der- 

 igenom bättre både till åtskilliga arbeten och till bränsle. Lappanie an- 

 vända den mycket till sina små husgeråd, och Linné berättar (Fl. Lapp.) 

 att Norrlänninsreii tillverkar sina mjölkkärl helst af alder-virke, emedan 

 man på mjölken i sädana får mera grädde, och att Lapparne tugga 

 innerbarkeu och med den röda saliv, de dervid erhålla, färga läder o. d. 

 Som trädet i allmänhet och isynnerhet barken innehåller renare tannin 

 än Alen, blir alderbark bättre än albaik till skinnberedniug och svärtning; 

 den användes också dertill i Lappland och nästan hela Norrland, der 

 således Ärren i allt väl ersätter Alen, som der nästan saknas. Bla- 

 den äro mindre beska än alblad och ätas gerna af husdjuren (äfven af 



