277 



hög eller lägre, nedtryckt mot marken, vresig och krypande; på våtare 

 sluttningar och i fjellkärren större (1 — 2 fot); i skogskärren, särdeles 

 Norrlands och Smålands, kan den erhålla 1 — 2 alnar långa, veka gre- 

 nar; bladen bli då också större. — Utbr. norra och medlersta Europa, 

 Skottland, Island. 



För de nordligaste trakterna, särdeles Lappland, är Dvergbjörken 

 af icke så liten vigt. I fjällen, der den ofta är nästan det enda bränslet, 

 nyttja Lapparne den att koka med, ysta rhenosten och värma sig; de 

 utbreda den också på marken till bäddning under de rhenhudar, som 

 tjena dem till läger. Med ruskor deraf eller medelst röken från det 

 antända riset, skydda de sig och sina rhenar mot myggen. "Snö- och 

 fjellripor äfven som hjerpar lefva både af de tidiga knopparne och af 

 de mognade fröen, hvilket utgör en betydlig del af deras näring, att 

 icke närana Lemlar eller P^jellmöss, som dermed också uppehålla sig. 

 Som de i fjellen allmänna Riporna till stor del lefva af buskens frön 

 — de plocka dera hela vintern under snön — , kalla nybyggarne den 

 vanligen Ripris. I södrare landsorter, der nyttan af busken ej sträcker 

 sig utora de veka grenarna till qvastar, har man tillagt densamma 

 egenskapen att orsaka leversjuka hos får ora de derpå föda sig. Men 

 sora busken växer på sidländta ställen, der fåren snarast af andra or- 

 saker få denna kvärapa, torde busken vara dertill likaså oskyldig, sora 

 till det vidskepliga namn hvarmed den af småländska allmogen benäm- 

 nes" SwARTZ. Dvergbjörken kallas nemligen (se nedan) i Småland 

 Långfredags- eller Fredagsbjörk, liksom den på somliga orter i 

 Dalarne kallas Fredagslöf. Annars benämnes den också för sitt väx- 

 ställe i kärr och myrar Myrbjörk, eller (i Dalarne) Fjellrapa, Fjell- 

 repe (o: isl. räpa, krypa, löpa omkring), i Vermland Vivang ^ vidje- 

 spö, vidjeris (vang - qvist, spö), i Jemtland Käringris (Whlnb.). Bla- 

 den ha stark lukt och smak genom de hartsartade prickarna på deras 

 undre sida. De färga vackert gult, bättre än Vanliga Björkens blad. 



Dvergbjörken var väl bekant för våra gamle botanister; den upp- 

 tages i Frankenii Speculum C^: Betula nana puraila), i Rudbecks Hor- 

 tus, i Broraelii Chloris Gothica (o: B. nana suecorum) o. a. Också 

 O. Celsius odlade den i sin trädgård, der den växte bra ehuru läget 

 var torrt; den erhöll der mycket större blad än i vilda tillståndet (L.). 

 Men dess närmare, egentliga beskrifning och historia jemte första figur å 

 växten, lemnade först Linné i sin Flora Lapponica (den under Rudbecks 

 lappska resa gjorda målning blef icke utgifven). Och något sednare 

 författade han en särskild Dissertatio botauica de Betula nana resp. 

 L. M. Klase, Sraol., intagen i Amoen. 1 (1749). Der upptages busken 

 såsom 2. Betula foliis orbiculatis crenatis (Dvergbjörk); n:o 1 är B. 



