281 



kottar. Mellan Okstad och Läby i Upland anmärkte Linné (1732) ea 

 underlig Tall-varietet (?) i det hos många träd alla de stora grenarne 

 reste sig raka och jemna från den korta stammens spets. I sin La- 

 chesis säger han derom: Okstad (egentligen Högsta) är 1^ mil från 

 Upsala — — . I skogen ser man oräkneliga dvergtallar, hvilkas ringa 

 höjd är oproportionerlig mot de tjocka sta raraarne och hvilkas nedersta 

 grenar äro "on a level" med de öfversta under det toppskottet alldeles 

 saknas. Det tyckes som om alla grenarne komme från en center "lik- 

 som en palms" och att toppen blifvit afskuren. Detta tillskrifver jag 

 jordraonen och beundrar det såsom en naturens "pruning". Finnas 

 dessa träd ännu qvar, vore de värda att närmare undersökas. — Tallen 

 bildar i Lappland (och Norrbotten) en egen varietet (underart) med 

 kortare och bredare, rakare, hårdare och mera utspärrade barr i tyd- 

 liga och glesa kretsar (o: P. silvestris — verticillata Wahlb. i Vet. Ak. 

 Pörh. 1844. P. s. — lapponica Fr. Sum. 1845. Pinus Friesiana Wich.). 

 — Utbr. norra och medlersta Europa, Skottland, Spaniens och norra 

 Italiens berg, Macedonien, Ryssland, Caucasien, Siberien. 



Detta allmänt bekanta träd bildar, jemte Granen, våra största, 

 ständigt gröna skogar; man har beräknat att dessa båda barrträd i Sve- 

 rige tillsamman betäcka omkring 1,100 qv.-rail, d. v. s. omkring i af 

 vårt lands yta. Tallen är visserligen, bland våra andra träd, lätt igen- 

 känd på sin ständigt gröna, af smala och parvisa barr bestående klädnad, 

 som lika bra uthärdar vinterns köld som sommarens hetta. Dess ut- 

 seende omvexlar dock betydligt efter ålder m. ra. Ännu helt ung, har 

 den ända ned till marken talrika, nära raka grenar, hvilka uppåt bli allt 

 kortare, så att de bilda nästan en pyramid; äldre blir dess stam nedtill 

 bar, och slutligen får den en högre eller lägre, sned eller kullrig krona 

 med m. e. m. utsträckta, krokiga grenar. Man har iakttagit att så 

 länge trädet är ungt eller buske, bär det mest endast spirblommor, 

 sedermera båda slagen, och då det blifvit gammalt icke sällan endast 

 ståndarblommor. Den glest stående bergtallen har i allmänhet en större, 

 mycket grenig krona och skroflig bark; den i sandmylla växande furan 

 en mindre krona och slätare bark. Frön af bergtallen, sådda pä sand- 

 raylla, ha dock alstrat träd lika med dem, som uppdragits af frön fråu 

 "resliga furor". I kärr och mossar, der roten snart möter vatten eller 

 berg, blir Tallen låg, nästan stamlös (o: Martall), men Gårtall, som 

 växer enstaka och på öppen, god mark, har tjocka grenar, lös ved, icke 

 sällan krokig stam. Stångtall, ungtall som växer så tätt att endast 

 högst upp några grenar kunna bilda sig, har mycket smal och spinkig 

 stam. — Furan, säger Linné (Vestg.-Resan), blir det högsta träd i Sve- 

 rige och täflar ofta med eken i år och ålder. "Här vid Norum (i Verra- 



