285 



4100^), fler den går till lOOO' och på Åreskutaii (snögr. 4850'), der 

 den uppstiger till 2200^ — Blommar mest i Maj, hvarvid dess ymniga 

 stcåndarmjöl, liksom tallens, uppstiger såsom en rök och, då det ned- 

 kommer med regnet, gerna lägger sig på stillastående vatten liksom ett 

 gult pulver (deruti bestå de s. k. svafvelregiien). Den utvecklar då också 

 sina årsskotts unga blad, hvilkas späda, ljusa grönska bryter vackert mot 

 de äldres mörka (de gamla barren qvarsitta vanligen 2 eller 3 år) Un- 

 der blomningen stå Granens kottar uppräta och öppna, men vändas se- 

 dan nedåt och sluta sina fjäll såsom taktegel (mot regn och köld), ju 

 tätare desto mera det lider emot vintern. Med April månad, då solen 

 börjar värma, öppnas de ånyo och släppa fröen, hvilka då mottagas af 

 den uppvärmda marken och gro genom vårregnen (L.). De på senhösten 

 mognade fröen sitta sålunda qvar i kottarna tills första vårsol öppnar 

 dessa, så att fröen icke sällan utfalla på den ännu liggande snö-nj då 

 denna smälter, uppmjukas de och gro om 4 eller 6 veckor. Trädet är 

 moget vid 100 eller 120 års ålder, men kan i mager jord bibeliålla sig 

 friskt ända till 200 år och bilda nya, ehuru mycket tunna årsringar. 

 — Också Granen varierar ternligen mycket. Den sällsyntaste varieteten 

 är Slokgranen, som har ända till 4 alnar långa, helt smala, alldeles 

 slakt nedhängande smågrenar, bvilka endast mot spetsarne äro klädda 

 med alldeles spridda, längre och smalare barr. Clas Alströmer väckte 

 först uppmärksamheten på densamma genom sin "Beskrifning på Sven- 

 ska Slok-Granen (Pinus viminalis)" i Vet. Ak. Handl. 1777. Han såg 

 den först vid Malraby gästgifvaregård i Södermanland; den hade 2 — 3 

 alnars rätt nedhängande, mycket böjliga, endast mot ändan barriga qvi- 

 star, der också kottar hängde. Han ditsände "en skickelig Medicinse 

 Studiosus, Hr Gust. Fr. Kiellman, med en färdig ritare, Hr Schneck", 

 hvilka då erhöllo underrättelse om flere sådana granar, hvilkas närmare 

 beskrifning och afritning Sparrman och en "särdeles skickelig ritare och 

 kopparstickare, Hr x^krell" åtogo sig. De båda vackra planscherna 

 (hela trädet och en hänggren med kotte) äro ritade och graverade af 

 den sistnämnde. Sparrman beskrifver trädet utförligt på latin, och om- 

 talar sedan några andra Slokgranar (P. hybrida L.) i Upland och Söder- 

 manland. Vid landsvägen mellan Gefle och Torneå säger sig Quensel 

 ha sett sådana på flera ställen, men mycket sällsynt; Hartman omtalar 

 (1828) Slokgranen såsom växande vid Gefle (der också Brukspatron 0st- 

 ling anmärkt den på flera ställen) och i Undersåkers socken i Jemt- 

 land, på båda ställen med unga plantor ikring; den växer också i skogen 

 vid Mulserud i Småland (Stud. J. Wetterqvist 1843). Denna Slok- 

 eller Hänggran har, ehuru utan skäl, ansetts vara en hybrid mellan 

 Tall och Gran (o: P. hybrida). Andra varieteter ha erhållit benämnin- 



