286 



garna Myrgran, Margran (mindre varr.), Gårgran. — Granen be- 

 bor norra och raedlersta Europa (saknas i Brittanien), Pyrenéerna, norra 

 Italiens berg, Ungern, Siebenbiirgeu, Ryssland. 



Granens ved är hvitaktig, lösare och lättare än tallens, står min- 

 dre mot röta och är i allmänhet mindre värderad utom till virke för 

 en del musikaliska instruraenter (lignura rausicum L.), till somliga snic- 

 kare- och tunnbindare-arbeten, till golf, takstolar, gärdsel, stänger och 

 rår på fartyg ra. m. der dess seghet tages i anspråk. Till pålningar 

 under vatten skall den vara ganska god; staden Amsterdam lärer till 

 en stor del vara byggd på svenska granpålar. — Också Granen är 

 kådig och kådan kan smältas till harts sedan den setat och mognat ett 

 eller två år; erhålles mest genom inskärning i barken. Grankåda är, 

 särdeles i Dalarne, den vanliga tuggkådan. Färska kådan kan beredas 

 till kimrök och lemnar också genom destillation terpentin. Renad gran- 

 kåda blir således harts; detta kokadt med vinättika till torrhet utgör 

 colophonium (konfonium). — Granen kan planteras till häckar och låter 

 väl klippa sig, hvadan Linné kallar den "arbor topiaria", då tallen der- 

 emot är "minime topiaria". Dess unga grenar och späda rötter kunna 

 begagnas till vidjor, band, korgarbeten ra. m.; qvistarna niöd barren till 

 täckning i trädgårdar o. s. v. Unga, sraala stammar till tunnband, 

 stänger ra. ra. Barken är nyttig vid läderberedning och att täcka tak 

 med. Såsom bränsle har stararaen mindre värde än grenarne, hvilka i 

 värmestyrka komma närmast björkved; de ge också ymnigare och lut- 

 haltigare aska. Kottarna färga brunt om godset med sönderstötta så- 

 dana kokas i vatten och sedan behandlas med stark lut. Fröen nära 

 ekorrar, korsnäbbar ra. fl. De späda skotten kunna nyttjas liksom 

 tallstrunt. 



Få trädslag bilda så täta och mörka skogar som Granen. Der 

 den kan växa riktigt tätt, blir den snart enväldig herrskare, så att an- 

 tingen är marken under träden bar, endast täckt med garala barr och 

 kottar eller kottdelar, eller ser raan här och der några örter, sora älska 

 eller tåla stark skugga. Men på stubbar eller på de döda stammar, 

 som multna bland sina ättlingar, grönska mossor och gråna lavar, un- 

 der det skägglika sådana hänga från de åldriga trädens grenar. Och 

 om hösten blir granskogen ett hem för talrika svampar, med olika for- 

 mer och färger. Granens egendomligt balsaraiska lukt, starkare än 

 Tallens, är allraänt bekant och omtyckt, och mycket brukas ännu både 

 julgranar och brudgranar. 



Gran och tall bilda, såsom bekant, — än ensamma än blandade 

 — våra stora barrskogar, som "icke blekna för nordens köld eller vin- 

 terns snö", och mångenstädes liksom kämpa de om väldet, ehuru i all- 



