287 



mänhet tallen blir herrskare på torrare eller mager mark. Båda äro 

 äkta nordiska träd. Pu Utställningen i Stockholm 1866 prunkade en 

 tvärskifva af en granstam, som var nära 3 alnar i genomskärning; den 

 hade (såsovn ibland händer med mycket stora stammar) bugtig omkrets 

 och lindrigt vågiga årsriugar. Der var också en 33 — 34 tums skifva 

 från Lycksele och en frän Skellefte på nära 1 aln (af ett 200 års 

 träd) jemte en annan alnsbred från Östersund — således ganska ståt- 

 liga träd i så nordliga trakter. Men om Granen gäller detsamma som 

 om de andra träden, hvilkas mot deras växgräns mycket smala (tunna) 

 årsringar och derpå beroende ringa årliga tillväxt vi redan omtalat. Så 

 fann Andersson vid slutet af barrträdsregionen 342 årsringar på en 

 granstam som hade endast 8 tura i diameter. Dessutom antager i 

 Lappland hela trädet vanligen ett egendomligt utseende, hvartill kom- 

 mer att den lappska Granens ved är vriden liksom vi sågo den vara 

 hos tallen* (Ands.). Dess grenar, berättar Andersson, äro aldrig upp- 

 böjda med topparna; snarare sloka de alldeles, så att trädet blir sma- 

 lare, nästan som en cypress (jfr Whlnb. Fl. Lapp.); toppskottet utväxer 

 aldrig så långt som här nere, hvarigenom trädets 'spets blir mindre ut- 

 dragen. Barren äro kortare och mera "vridna bakåt". Slutligen äro 

 kottarues fjäll icke såsom vanligt rutlika, utan omvändt-äggrupda, mycket 

 bredare mot spetsen och der "afrundade som en cirkelbåge". Sådane 

 äro också kottetjällen hos Granen i norra Finland (var. medioxima Nyl.), 

 men såsom Hisinger, i Botaniska Notiser för 1867, visat, finnas mel- 

 lan dessa nordliga grankottar och de sydligare och äfven hos oss van- 

 liga, andra, hvilka mellan dessa båda ytterligheter bilda en ganska väl 

 ordnad, sammanhängande serie. 



Både på Gran och Tall uppkomma stundom egna bildningar, s. 

 k. marqvastar eller raarknutar, uppe i kronan. De bestå i en tät, 

 klumplik och tofvig, ibland qvastlik, massa med från samma ställe sjuk- 

 ligt och talrikt utvecklade qvistar (en slags bedeguar?). Sådana ser 

 man också på björkar, ehuru i somliga trakter mera, i andra mindre 

 eller icke alls. Dybeck omtalar att man ännu på landet ganska ofta 

 får se dylika qvastar uppspikade i stall på det "maran" skall rida dera 

 och icke hästarna, hvilket har sin grund i tron att de äro "ett verk 

 af Maran (ett slags troll) och att hon trifves väl af att rida på dem". 



2. CUPRESSINE.E. 

 Ståndarfjällen kort skaftade, nästan triangel- eller rutlika, bärande 

 på basen (nedre kanten) de klotrunda, enrummiga knapparna (3 — 5). 

 Spirblommorna 3 i krets, uppräta, hvar inom ett litet skärmblad (de 



