294 



kretsvisa, nästan borstlikt enkelt eller dubbelt tudelade (handlikt), nä- 

 stan hornartadt hårda och tandade blad, hvilka äro så tätt närmade 

 upptill på grenarne att de der temligen täcka hvarandra och bilda lik- 

 som trinda svansar. Blommorna äro enstaka i bladvecken, enkönade 

 och sambyggare, 1-spirade eller omkring 12 — 16-ståndrade, men ståndar- 

 blommorna i allmänhet mycket sällsynta. Blomkalken liknar ett litet, 

 8 — 12-bladigt, hvit- eller grönaktigt svepe. (Ståndarknapparna äro sträng- 

 lösa, 3-spetsade). Stift 1, nästan nållikt, varaktigt och slutligen hårdt 

 och tagglikt-sprötlikt. Frukten, som är sällsynt, är en liten 1-fröig, 

 nästan elliptisk nöt (omsluten med kalken); utom den långa spröttaggen 

 har den vanligen två kortare, nedåt riktade taggar vid basen, men 

 hvilka ibland saknas. Hjertbladen äro tudelade. 



Växer i insjöar, dammar och andra stillastående eller sakta rin- 

 nande vatten, i södra och medlersta Sverige, upp till Medelpad och 

 Ångermanland. — Blommar i Juli och Ang. — Utbr. nästan hela 

 Europa (undant. Grekland); Caucasien, Siberien, Norra Amerika, Island; 

 Afrika. Varieteteu med endast entaggig nöt är anmärkt ända vid S. 

 Francisco. 



Hornbladan är en så sällskaplig växt att den stundom kan nä- 

 stan ensam upptaga de vatten, der den ostörd kunnat utveckla och öka 

 sig. Den är helt mörkgrön, nästan svart. Dess stjelkar äro täta, men 

 bladen ihåliga, med tvärväggar, och det är medelst bladen, som växten 

 håller sig uppe i vattnet. Der äro desamma väl utbredda, så att deras 

 täta kretsar bilda liksom plymer. Förökningen sker, liksom hos Utricu- 

 larierna o. d., mest genom gröna knoppar, som, sedan de lossnat, kunna 

 slå rötter, eller genom den greniga rotstocken. 



* Ceratophyllum submersum L. liknar den vanliga Hornbladan, men är 

 ljusgrön och har tredubbelt-, mindre spärradt- och nästan hårlikt-tudelade, svagt tandade 

 blad samt kort sprötade, vid basen tagglösa nötter (vårliga). — Väier i åar och grafvar 

 i vestra Skåne, temligen sälls. Fries anmärkte den först vid Dalköpinge (Nov. ed. 2)t 



